10 SJÖGREN GEDRIT I NORSKA OCH FINSKA BERGARTER. 



Stundom är den dock betydligt sönderdelad och man kan 

 lätt följa sönderdelningens gång till dess den fullständigt öfvergått 

 i en blandning af magnetit och brun magnesiaglimmer. Sönder- 

 delningen synes ske på två sätt och utgår antingen från kristal- 

 lernas centrum eller från deras periferi. 



I förra fallet afskiljas små, svarta, aldeles opaka korn 

 af magnetit, som hafva en långsträckt ellipsoidisk form med 

 runda begränsningar och ej förete några kristallkonturer. Sam- 

 tidigt blir den omgifvande substansen något ljusare och mindre 

 dikroitisk. I andra fallet sträcker sig sönderdelningen först ut- 

 efter de basiska och de prismatiska genomgångarne allt längre 

 in, hvarvid mineralet utefter dessa sprickor blir mörkbrunt och 

 opakt; då sönderdelningen fortskridit längre kan man iakttaga 

 fjäll af mörkbrun glimmer och korn af magnetit. 



På vägen mellan Fossumfjord och Ringsjön nära Bamle före- 

 kommer en till det yttre gneislik bergart, som innehåller samma 

 rhombiska amfibolmineral. Det är här radierande finstrålig i stäl- 

 let for grofstängligt, men förhåller sig i ö fr igt lika. Brist på ma- 

 terial har hindrat mig, att närmare undersöka denna förekomst. 



Anmärkningsvärdt är, att de här angifnä bergarterna, som 

 befunnits föra anthofyllitartade mineral tillhöra en och samma 

 geognostiska horisont, så att man kan hafva skäl att antaga, 

 att förekomsten af gedrit är karaktäristisk för bergarterna på 

 denna nivå. 



Bergarten från Stansvik vid Helsingfors visar sig synnerligen 

 lik den från Hilsen och den rhombiska amfibolen förekommer 

 der i stor mängd, såsom man redan makroskopiskt kan se på 

 det blå färgspelet 1 ). Möjligen är detta samma mineral, af 

 hvilket F. J. Wiik meddelat tvänne analyser 2 ); han upplyser, 



') Det mig meddelade stycket åtföljdes af följande originalettikett: »Från 

 en klippa nära Stansvik ej långt från Helsingfors; förekommer med 

 Labradorfeldspat. En vinkel tyckes vara 126°, således nära lika med 

 Anthophyllit; men fossilets sköna blåa glans skiljer det väsenteligt från 

 nämnde fossil». 



2 ) Zeitschrift für Krystallographie, 2, 498, 1878. 



