S. STEKBERG, OM ANVÄNDANDET AF LAFVAR. 21 



Detta öfverskott af drufsocker måste således vid lafvarnas 

 kokning med det svafvelsyrehaltiga vattnet hafva bildats af något 

 eller några sådana ämnen, som ej kunnat med kokande vatten utur 

 lafvarna utdragas; och bland dessa ämnen kan, i betraktande 

 af sockeröfverskottets storlek, hvilken isynnerhet vid Renlafven 

 är särdeles betydlig, ej gerna något annat, än sjelfva cellulosan 

 i lafven, vara det ämne, hvaraf dessa öfverskjutande socker- 

 procent blifvit bildade. 



Då, såsom af det nu anförda synes, totalqvantiteten druf- 

 socker, som bildas vid de ifrågavarande lafvarnas kokning med 

 utspädd svafvelsvra, är mycket stor i förhållande till den använda 

 vigtsqvantiteten laf, sä ligger den förmodan nära tillhands, att 

 dessa lafvar, af hvilka Renlafven och Manlafven i vårt land 

 förekomma i stora massor, skulle med fördel kunna begagnas 

 såsom material till framställning af drufsocker och sprit. Några 

 försök, som jag anställt för att utröna, huruvida en sådan för- 

 modan kunde vara grundad eller icke, anser jag mig här böra 

 meddela. 



Den qvantitet svafvelsyra, som jag vid de föregående för- 

 söken begagnat för att åstadkomma sockerbildning af lafvarna och 

 som uppgick till nära dubbelt mot den använda lafvens vigt, är 

 alltför betydlig, för att det skulle bära sig att i stort begagna 

 en sådan mängd syra i förhållande till laf. Det var derför först 

 nödvändigt att fä afgjordt, om ej syrans qvantitet kunde ned- 

 sättas utan att utbytet af drufsocker i någon betydligare grad 

 minskades. Till de försök, som jag för detta ändamål anställt, 

 har jag uteslutande begagnat Renlafven, — således den af de 

 förutnämnda lafvarna, som innehåller minst och endast obetyd- 

 ligt stärkelse och hos hvilken derför sockerbildningen försig- 

 går sa goclt som uteslutande pa bekostnad af cellulosan. Den 

 qvantitet syra, som är tillräcklig till sockerbildning af denna 

 laf, bör derför äfven vara fullt tillräcklig till sockerbildning af 

 de lafarter, hvilka, såsom Manlafven och Islandslafven, äro rika 

 på stärkelse, hvilken vida lättare än cellulosan genom syrors 



