188 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FORHANDLINGAR, 1868. 



vårt vattenledningsvatten är derföre i detta afseende särdeles 

 lämpligt; vid én undersökning i Mars 1867 visade vattenlednings- 

 vattnet en absolut hårdhet af 2,47° 



efter kokning qvarstående 0,99° 

 temporär hårdhet 1,48°. 



De minst hårda af ifrågavarande brunnars vatten visa 10 a 

 — 11° hårdhet. Till matlagning äro de tillfölje af sin hårdhet 

 derföre föga användbara. 



Atestår således att taga i öfvervägande dessa vattens an- 

 vändbarhet såsom dricksvatten, och torde först böra tagas i 

 betraktande de fordringar, som man vanligen uppställer för godt 

 dricksvatten. 



a) Bör vattnet vara klart, utan lukt, och ju färglösare 

 desto bättre; 



b) Halt af organiska ämnen bör ej öfverstiga 3 — 4 delar 

 på hundratusen delar vatten; 



c) Någon större mängd salpetersyrade eller svafvelsyrade 

 salter bör vattnet icke innehålla; 



d) Halten af fasta ämnen bör icke vara för stor; vanligen 

 antages att godt dricksvatten icke bör innehålla mer än 50 delar 

 salter på hundratusen delar vatten; 



e) Hårdheten bör icke vara öfver 18° — 20°; 



/) Bland de fasta beståndsdelarna böra inga organiserade 

 förefinnas, således icke infusorier, vattenalger m. m.; 



g) De fasta beståndsdelarnes mängd äfvensom vattnets tem- 

 peratur bör under olika årstider ej i någon högre grad för- 

 ändras. 



h) Tillflöde till Brunnarna af orent vatten bör icke ega rum. 



Tillämpa vi nu dessa fordringar på ifrågavarande brunnars 

 vatten, så finna vi att, beträffande de under a) uppförda, många 

 vatten kunna gillas, från och med N:o 1 till och med N:o 11; 

 -de öfriga hålla så mycket organiska ämnen att de äro gul- 

 färgade; en del af dem äro till och med illaluktande (N:o 23 

 och N:o 26). 



Hvad som i b) fordras uppfylles endast af vattnet N:o 1. 



