280 ÖFVERSIGt'aF K. VETEN SK. -A K AD. FÖRHANDLINGAR, 1868. 



tjocka. Gulbrun bottenfärg förekommer sällan; jag såg blott 

 ett med sådan, taget vid Skara. 



Scolopax gallinago, LlNN. Var ganska allmän i Skåne, Småland 

 och på Oland. Jag hade ofta tillfälle att höra och äfven me- 

 delst dubbelkikaren observera fogeln ander det bekanta surran- 

 det i luften; härigenom stadfästades ytterligare min öfvertygelse, 

 att detta ljud härrör af de styfva yttre stjertpennorna. Att 

 vingarnas slag åstadkommer, -eller är medverkande till det vi- 

 brerande lätet, har jag i en föregående uppsats augifvit som 

 sannolikt. Att sä verkligen förhåller sig, bevisas deraf, att detta 

 läte förändrar sig så snart fogeln under surrandet kastar sig 

 ned åt marken med indragna vingar. Det öfvergår neml. då 

 till en långdragen ton, som fullkomligt liknar den, hvilken 

 åstadkommes, om man fäster den yttra stjertpennan på en 

 lämplig käpp och hastigt drager densamma genom luften, utan 

 att samtidigt göra ryckningar med armen. En gammal hona 

 skjöts vid Ormöga, hvars näbb var 70 mm., tarsen 33 mm., 

 mellantån 38 mm. En nykiäckt unge, tagen vid Stockholm d. 

 3 Juli 1846, är ofvan rostbrun och svart, prydd med hvita 

 dunspetsar, som bilda långs gående breda band; undersidan, 

 nacken, en näck vid pannan och armen vackert ljust mahogny- 

 bruna; pannan är utmärkt genom 2 svarta och 2 hvita tvär- 

 streck; under ögat finns en större, svart kantad fläck. Näbben 

 11 mm., tarsen 17 mm., mellantån 22 mm. 



Rallus aquaticus, Linn. Hr G. Kolthofp skjöt uti Knisa mosse 

 på Oland d. 12 Juli en fo^el, som han ansåg tillhöra denna 

 art; tyvärr kunde den icke igenfinnas i den höga vassen. Hr 

 C. Möller eger 2 årsungar, hvilka, mycket olika till storleken, 

 uppgåfvos vara hannar. På den ena, skjuten i November, var 

 näbben 35 mm., tarsen 37 mm., mellantån 45 mm., vingen 

 107 mm.; på den andra, skjuten i Augusti, näbben 40 mm., 

 tarsen 42 mm., mellantån 52 mm., vingen 120 ram. Den 

 förra hade befunnit sig i öfvergång till vinterdrägten, den se- 

 nare bar ännu första fjäderdrägten. Sannolikt var dock den 

 förra en hona. 



G all i nu la er ex, Lath. Allmän öfverallt. Eget är, att då man 

 står en skrikande "hanne nära man tycker sig känna en svag 

 dallring i marken. 



En hona, som blef tagen om hösten, hade jag hela vin- 

 tern i fångenskap. Under första dagarne förstörde hon fjädrame 

 på hufvudet, så att hjessan och pannan blefvo bara. Fjäclrarne 

 ersattes ej förr än i första hälften af Mars, då vårruggningen 

 inträffade. Vid flera företagna undersökningar visade sig först' 

 undersidans och sedan äfven alla andra småfjädrarne i rugg- 

 ning; inom mycket kort tid var den öfverstånden, ty i slutet 

 af Mars voro de nya fjädrarne fullvuxna. 



Gallinula porzana, LaTh. Rörhönan hördes ofta i kärr och 

 vassbänkar, såväl i Hjelstaviken, som på Öland och i Skåne. 



