292 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 1868. 



visade ännu den randiga teckningen, men ryggen var betäckt 

 med enfärgadt brungrått dun. En samma dag skjuten hanne 

 var redan 545 mm. (22 tum) lång och hade nästan fullväxta 

 vingar; det mesta dunet var utbytt emot fjäder; blott hufvudet 

 hade den randiga dunbeklädnaden qvar; iris rödaktigt hvit. 



Man har ofta observerat, att doppingar vårda sina ungar 

 med särdeles omsorg, och jag har funnit, att ungarna, nästan 

 fullväxta och ehuru de länge varit i stånd att försörja sig sjelfva, 

 ännu följa föräldrarna. Denna ungarnas tillgifvenhet torde dock 

 mindre härröra deraf, att de behöfva de gamlas beskyddd, än 

 af nödvändigheten för dem, liksom för de gamla sjelfva, att till 

 sin föda svälja fjäder, och sådana kunna de endast plocka af 

 sina föräldrar. Ej blott uti ungar af 2 dygns ålder, utan äf- 

 ven i sådana, som hade uppnått en längd af 20 tum, fann jag 

 större partier fjädrar, som härrörde från de gamlas sidor eller 

 rygg. Då, ungarna hade uppnått en längd af omkr. 22 tum 

 och voro fjäderklädde, fann jag i deras mage fjädrar, som de 

 plockat af sig sjelfva. H vårföre doppingarna förtära tjäder, 

 torde kanske ej med säkerhet kunna förklaras, men mig har 

 det förefallit, då jag i magen på t. o. m. små doppingar fun- 

 nit, utom skalbaggar m. fl., stora larver af trollsländor med 

 taggiga ben och segmenter, och i en blott 8 tum lång unge 

 en flera tum lång gädda, att fjädrarna voro nödvändiga för att 

 skydda magväggarna mot åverkan af dessa skarpa föremålen och 

 hålla dem utspända. Att doppingen med urskiljning utrycker 

 fjädrarna sluter jag deraf, att jag aldrig i hans mage hittat 

 sådana, som ännu hade blodpennor. En följd af denna fjäder- 

 plockning är, att doppingarna alltid ha framväxande fjädrar, 

 isynnerhet på sidorna och på ryggen. 



Hvem som först fästat uppmärksamheten på de gamla 

 doppingarnas vana att svälja fjäder, torde just ej vara så vig- 

 tigt att veta, men då D:r A. Brehm i "Illustrirtes Thierleben" 

 uppger, att det varit den äldre Naumann (Andreas), hvars 

 arbeten jag ej haft tillfälle att se, torde jag få upplysa, att 

 min far år 1805, då theologiae Candidat, i en utförlig uppsats 1 ) 

 noggrannt ådagalagt detta förhållande hos Podiceps rubricollis. 

 Hos Pod. auritus Lath, och minor Linn ehuru äfven fisk- och 

 insektätande, fann han aldrig fjädrar i magen. 



Podiceps auritus', Linn. Sundew. Var ej sällsynt på Ölands träsk. 



Den 23 Juli skjöts en gammal hanne i sommardrägt, i hvilken 



drägt han blifvit kallad Podiceps arcticus. 

 Podiceps rubricollis, Lath. Endast ett par af denna dopping 



sågs d. 22 Juni i ett träsk, nära Börringe, der det ibland 



gyttgiga conferver hade anlagt ett bo, som innehöll blott tvenne 



P§* 1 ) "Bemerkung über die Nahrungsmittel des graukehligen Steissfusses. — Pod. 

 suhcristatus. Von Herrn Mewes" i Arch. für Zool. u. Zoot. von C. R. M. 

 >•*" Wiedemann 4:e Bd. 2:tes Stück. S. 178-80. 1805. 



**>i&s 



'^ 



s*. ap 



'****& 



