EDLUND, OM DEN BLEKTE. GNISTANS ELEKTTROM. KRAFT. 329 



verkar elektroskopiskt på magnetnålen och drager denna åt si- 

 dan. Denna laddning bibehåller sig någon tid, sedan maschinen 

 stannat, och förorsakar ett utslag. Möjligtvis hade denna ladd- 

 ning kunnat undvikas, om galvanometern varit på annat sätt 

 konstruerad och ledningstrådarne annorlunda isolerade. Slutli- 

 gen lyckades det dock, att helt och hållet aflägsna den nämnda 

 laddningen och göra magnetnålens jemn vigtsläge deraf obero- 

 ende. Denna fördel vanns derigenom, att punkterna i och k 

 direkt förbundos med hvarandra med en nysilfvertråd h, som 

 efter behag kunde förlängas eller förkortas, hvarförutan punk- 

 ten h genom ledningstråden l förbands med vattenledningen i 

 huset och kom derigenom i ledande förbindelse med jorden. En 

 del af det elektriska slaget gick nu tydligen genom h i stället 

 för genom galvanometern, och den elektricitet af det ena eller 

 andra slaget, som möjligen kunde finnas i öfverskott, tog vägen 

 genom ledningstråden / till jorden. Sedan dessa trådar blifvit 

 tillsatta, märktes icke mer någon laddning i galvanometern. Vid 

 alla försöken begagnades de till elektroformaschinen hörande 

 laddflaskorna. Utan dessa erhölls visserligen, då maschinen 

 var i verksamhet, en elektrisk utströmning från b till cl, men det 

 var omöjligt att åstadkomma någon gnistbildning mellan kulorna 

 f och g, äfven om motståndet vid m gjordes huru stort som helst. 

 Det är bekant, att den elektriska urladdningsströmmen från 

 ett batteri inverkar på magnetnålen och förorsakar ett utslag, 

 och detta utslag växer med elektricitetsmängden. Den riktning, 

 hvari magnetnålens utslag sker, är densamma som om magnet- 

 nålen omkretsades af en galvanisk ström, som ginge från den 

 positiva beläggningen till den negativa. Om derföre kulorna f 

 och (j äro sa långt aflägsnade från hvarandra, att någon gnist- 

 bildning emellan dera icke äger rum, så bör i alla fall magnet- 

 nålen göra ett utslag, då elektroforskifvan vrides omkring. 

 Detta inträffade äfven alltid; och om skifvan vreds omkring 

 bed en afpassad och konstant hastighet, följde gnistorna mel- 

 lan b och d så tätt på hvarandra, att nålens jemnvigtsläge blef 

 konstant. Jemnvigtsläget kunde icke direkt observeras, emedan 



