346 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 1868. 



har således här att göra icke med ett, utan ined flera olika 

 salter, hvilkas lösningar enligt all sannolikhet lyda lagar, som 

 äro gällande för saltblandningar/ Vid ett försök att utreda de 

 förhållanden, som äga rum emellan temperaturen och en vätskas 

 förmåga att upplösa ett salt, böra derföre åtminstone till en 

 början endast sådana salter tagas med i" beräkning, hvilka, så 

 vidt vi kunna döma, inom de anförda temperaturgränsorna in- 

 nehålla samma mängd kristallvatten, och framför alla andra 

 torde de saker härvidlag vara att föredraga, hvilka redan vid 

 en lägre temperatur utkristallisera vattenfria. Med denna in- 

 skränkning i valet af salter, förete deras lösningskurvor en så 

 stor regelmessighet, att man med skäl kan hoppas att för dem 

 kunna uppställa en gemensam formel. Vid dess utredande har 

 jag utgått från följande betraktelsesätt: 



Om man kallar den förmåga, som ett lösningsämne har till 

 att upptaga ett salt, för K, och den saltmängd, som utan öfver- 

 mättning kan upplösas vid temperaturen t, för 8, så tyckes det 

 vara ganska naturligt, att en på förändrad temperatur beroende 

 förändring i K åstadkommer en desto större förändring i S, 

 ju mindre saltets motståndskraft är emot lösningsmedlet, eller, 

 hvad som är detsamma, ju större den redan förut lösta salt- 

 mängden är, d. v. s. 



d.S = CSd.K eller ~ S = Cd.K. 



K förändras tydligen med temperaturen, d. v. s. Cd. K=f(t) dt, 

 och man får således 



d -f = dtf(t). 



För att utröna beskaffenheten afy(£), finnes intet annat 

 val än att härvidlag uppställa olika antaganden och jemföra de 

 resultater, som de gifva, med de omedelbara iakttagelserna. 

 Enklast vore härvid att antaga K=a + bt. Ofvanstående eqva- 

 tion blefve då 



Log. S=a + bt. 



