ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 1873, N:0 5. 15 



Den enda rimliga utvägen att förklara de oftanämnda för- 

 bränningsprodukternas ursprung synes mig derföre vara att här- 

 leda dem från spiselhärdarna i husen. Afven den omständigheten, 

 att kolen ständigt äro så fullständigt genombrända, hänvisar på 

 detta ursprung. Så länge man ej med visshet känner, att mur- 

 bruket var bekant redan under vår yngre jernålder, måste man 

 antaga, att de sannolikt ganska enkla eldstäderna egde föga eller 

 hardt nära ingen förmåga att qvarhålla vännen. Följden deraf 

 blef naturligen den, att brasan knappast kunde värma längre, än 

 hon brann, och då dertill kom, att spj eilet antagligen var af 

 enklaste art, säkert blott ett utvändigt takspjell 1 ), blef ett flitigt 

 underhållande af elden så mycket nödvändigare. Att man den 

 tiden ej gjorde sig särdeles stora bekymmer öfver åtgången af 

 bränsle, kan tagas för afgjordt. De massor af kol och aska, 

 som under sådana förhållanden alstrades uti spisarna, måste 

 tidt och ofta borttagas och de utkastades då på de invid husen 

 belägna stora afskrädeshögarna, med hvilkas öfriga innehåll de 

 blandades. På grund af hvad ofvan blifvit anfördt, tvekar jag 

 således icke att framställa spiseleldarna såsom fullt tillräckliga 

 orsaker till kol- och askhalten i den svarta jorden. Att brända 

 ben stundom förekomma, är naturligtvis icke något bevis emot 

 min åsigt, då det torde vara omöjligt att tänka sig alla de till- 

 fälligheter, som kunnat bringa ett eller annat ben i beröring 

 med elden. Det bör endast tilläggas, att de äfven i fjor voro 

 ytterst få i förhållande till den oerhörda mängden af obrända. 

 Flera gånger fann jag ett brändt ben i omedelbar beröring med 

 ett obrändt. 



Ehuru jag således tvingas reservera mig emot antagandet 

 af de många eldsvådorna å den gamla boningsplatsen på Björkö, 

 saknar jag icke bevis för att en och annan sådan verkligen egt 

 rum. Förra året fann jag nämligen ett ej obetydligt antal brända 

 •lerstycken af en form, som alldeles omisskänneligt ådagalägger, 

 att de utgöra lemningar af byggnader. Med ledning af dessa 



') Man jemföre: Hyltén-Cavallius. Wärend och Wirdarna, II, Stockholm 

 1868, p. 176 o. ff. 



