ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1873, N:0 5. 63 



I denna förteckning äro äfven upptagna sådana djurarter, hvilka 

 visserligen ej kunna hänföras till någon af de två nämnda kate- 

 gorierna, men som dock äro af intresse derföre, att de påtagligen 

 lefvat i de forna invånarnes närhet. Att de ej stå i någon or- 

 ganisk förbindelse med det egentliga afskrädet, behöfver väl ej 

 särskildt framhållas. 



Däggdjur. 



1. Taiukatten (Felis domestica Briss.). Denna art, af 

 hvilken första året endast ett öfverkäksfragment anträffades, vi- 

 sade sig i fjor vara allmännare. Lemningarna utgöras af under- 

 käkar (3 halfva, af hvilka en tillhört en ganska ung katt), några 

 ryggkotor, manubrium (1), humeri (5 + 5), ulnse (3 + 3), radii 

 (4 + 4), femora(4 + 4), fibulae (2 + 1), således lemningar af åtminstone 

 fem kattskelett inom det undersökta området, och tvifvel^utan 

 innehåller den ännu icke undersökta delen af samlingarna ännu 

 flera. Några märken efter skärande redskap, som skulle kunna 

 antyda, att djuren varit använda till föda, saknas alldeles. An- 

 tagligen förskrifva sig de funna benen från kattkadaver, som 

 fått ligga och ruttna på afskrädeshögarne. Att inga samman- 

 hängande skelett anträffats kan bero derpå, att delarne blifvit 

 kringsläpade af andra djur, kanske i främsta rummet af råttor. 

 En radius af en ovanligt stor och gammal katt bär tydliga 

 märken af råttgnag. 



Tiden för tamkattens införande till norden är ej med säkerhet 

 känd. Hvarken från sten- eller bronsåldrarne har man funnit 

 några lemningar af honom, och det torde derföre vara sannolikast, 

 att han inkommit med de germaniska stammar, som hos oss 

 införde jernets bruk. I södra Europa var han känd redan på 

 Aristoteles tid. Kattens historia sammanhänger naturligtvis 

 på det närmaste med råttornas, och det. skulle kunna sättas i fråga, 

 huruvida den lilla husråttan (Mus musculus L.) kunnat vara en 

 tillräcklig anledning till att mera allmänt hålla honom tam, men 

 eget nog känna hvarken Aristoteles eller Plinius, hvilka båda 

 omtala katten, någon större rattart. Vi skola här nedan se, att 



