64 STOLPE, UNDERSÖKNINGAR PÅ BJÖRKÖ. 



skäl finnes att antaga, det vi här i Sverige haft en sådan åt- 

 minstone ett par hundra år längre, än man förut haft anled- 

 ning att tro. 



2. Loen (Felis Lynx L.) representeras hittills blott af en 

 tredje phalang (ett kloben). Djuret synes hafva varit ganska stort. 



3. Mården (Maries sylvestris Gesn.). Af denna art har 

 hittills endast ett halben (calcaneus) anträffats. 



?4. Vargen (Canis Lupus L.). Arten uppföres tills vidare 

 med frågetecken, alldenstund den enda lemning, som antyder dess 

 närvaro, är en tredje phalang, hvilken synes vara för lång (3 

 cmtr) och grof för att kunna tillhöra hunden. 



5. Hunden (Canis familiaris L.) är äfven i fjorårets sam- v 

 lingar ganska fåtaligt representerad, dock tvinar jag ej på, att 

 vida flera lemningar skola anträffas bland de ännu ej undersökta 

 benen. För bestämmandet af racen är materialet ännu för otill- 

 räckligt. Att hunden i verkligheten förekommit vida allmännare, 

 än man af de hittills anträffade benen vore berättigad att sluta, 

 bevisas af mängden af gnagda ben bland afskrädet. — En mängd' 

 hårdnade exkrementer, som ej sällan anträffas i de mera askhal- 

 tiga lagren, härröra sannolikt från hunden. De nämnas såsom 

 exempel på svarta jordens konserverande förmåga. 



6. RäfVen (Canis Valp es L.). En scapula, en numerus, 

 ett par radii, ett fe mur, ett par tibise, en calcaneus och en 

 astragalus äro allt hvad hittills kunnat framletas af denna art. 



?7. Svarta Råttan (Mus Rattas L.). Af en större rattart 

 hafva anträffats två halfva bäcken, två femora och två tibiae. 

 Att med visshet hänföra dessa lemningar till endera af de båda 

 stora råttarter, som finnas hos oss, har ej lyckats mig, men då 

 de nämnda benen, att döma af färgen m. m., synas hafva legat 

 lika länge i jorden som alla andra ben i svarta jordens kultur- 

 lager, och den bruna råttan (Mus decumanus Pallas) såsom 

 bekant ej hitkom förr än i slutet af 1700-talet, så är det all 

 sannolikhet för att man här har för sig Mus Eattus L. Olyck- 

 ligtvis äro de omständigheter, under hvilka de här ifrågavarande 

 benen blifvit funna, mig ej närmare bekanta; men den vid gräf- 



