ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 18 73, N:0 6. T 



icke kunna åstadkomma några stora förändringar hos M. I 

 slutningsbågen förekommer alltid vid urladdningen en gnista, och 

 dess motstånd måste således i M vara inberäknadt. Hvad gni- 

 stans motstånd beträffar, så förhåller sig detta efter all sanno- 

 likhet på samma sätt som motståndet i den galvaniska ljusbågen. 

 Det tilltager med gnistans längd, men aftager, då strömstyrkan 

 ökas, det vill här säga, då urladdningens intensitet växer. Dessa två, 

 motståndet bestämmande, orsaker motverka således hvarandra; 

 ty om slagvidden skall kunna växa, så måste urladdningens in- 

 tensitet äfven tilltaga. Härvid måste man dessutom taga i be- 

 traktande, att det i gnistan förrättade mekaniska arbetet för- 

 minskar urladdningens uppvärmningsförmåga. Det är derföre på 

 förhand svårt att afgöra, om motståndet i gnistan af- eller till- 

 tager med gnistans längd, emedan de omständigheter, af hvilka 

 detta beror, motverka hvarandra. Under vanliga förhållanden 

 böra variationerna åtminstone icke blifva betydliga. Vi antaga 

 nu, att M vid successiva och på analogt sätt anställda försök 

 inom observationsfelens gränsor är oberoende af gnistans längd 

 samt af beläggningsytornas storlek. M utgör summan af det 

 ledningsmotstånd, som finnes i den del af ledningsbågen, som 

 förändras från ett försök till ett annat och som enligt det före- 

 gående kallas V, samt af ledningsmotståndet i ledningens öfriga 

 delar. Kallas det sednare motståndet för V u , så har man så- 

 ledes M = V u + V. Hvad ethermassan L x ö beträffar, så kan- 

 denna äfven anses bestå af två delar: den ena utgör den ether, 

 som finnes i den konstanta delen af ledningsbågen, hvars mot- 

 stånd betecknas med V n , och den andra tillhör den del af 

 bågen, som förändras från det ena försöket till det andra, och 

 hvars motstånd enligt det nyss anförda är lika med V. Den 

 förra ethermassan må utmärkas med L n å och den sednare med 

 Ld. Man har -således L y 8 = Lj u () + Ld. Som Lå är mycket 

 ringa i jemförelse med V, så kan man antaga, att under alla 

 förhållanden Ld + a n gVd är proportionel med V, och derföre 

 kan sättas lika med nV, hvarest n är en konstant. Det är 

 tydligt, att detta är fullkomligt exakt, om gVd endast förändras 



