ÖFVERSIGT AF K. YETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 18 7 3, N:0 7. 7 



Såväl mineralogien som kemien kunna uppvisa en mängd 

 andra exempel härpå. Den vackraste tillämpning af ofvan ut- 

 talade åsigt lemna dock de vattenhaltiga salterna, i det att, 

 såvidt man af de för det närvarande tillgängliga data kan döma, 

 kristallvattnet oftast bildar additions-, det vattenfria saltet kärn- 

 beståndsdelen, hvars molekularform hufvudsakligast bestämmer 

 ämnets kristallform. 



Oberoende af mängden utaf additions- eilet' kristallvatten äro 

 derföre de kristaller, som hafva samma kärnbeståndsdel, oftast 

 homojomoifa. 



I nedanstående tabeller äro några exempel härpå samman- 

 ställda. Härvid angifves: A. Föreningens namn. B. Dess samman- 

 sättning. C. Det system, i hvilket ämnet kristalliserar. D. Den till 

 jemförelse valda formen, hvarvid det må erinras, att, såsom hvar 

 och en som sysselsatt sig med kristallografiska undersökningar 

 allt för väl vet, valet af den s. k. grundformen är godtyckligt 

 och oftast beroende af den utbildning, den först undersökta kri- 

 stallvarieteten haft. I det qvadratiska, hexagonal- och rombiska 

 systemet är man derföre fullt berättigad att i stället för p välja 

 npm, i det monokliniska i stället för + p, + npm och — rpo 

 till gruudformer, blott n, m, r, o utgöra rationela tal, hvilka dock 

 alltid måste väljas ytterst enkla, på det att tecknena för de 

 iakttagna formerna, ej måtte blifva alltför invecklade, då de hän- 

 föras till den nya grundformen. Genom att på ofvan anförda 

 sätt förändra augitparen i det monokliniska systemet, blifva ej 

 allenast axlarnes längd, utan ock den vinkel hufvudaxeln bildar 

 med den sneda diagonalen fullkomligt förändrad, och det är lätt 

 att matematiskt bevisa, att samtliga kristallens ytor skära äfven 

 de nya axlarne i rationela förhållanden. De flesta i monokliniska 

 systemet kristalliserande ämnen låta sålunda, om augitparen 

 väljas på ett lämpligt sätt, hänföra sig till ett nära rätvinkligt 

 axelsystem. JE. Axelförhållandet. F. Den vetenskapsman, på 

 hvars mätningar dessa axelförhållanden äro grundade, eller, ifall 

 endast en bokstaf är utsatt, den handbok eller större afhandling, 

 från hvilken sifferuppgifterna äro tagna, hvarvid (R) betecknar 



