ÖFVERS1GT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1873, N:o 8. 73 



tidsmoment är således den accelererande kraften lika med noll. 

 Detta är det tidsmoment, då den första egentliga urladdningen 

 är slutad, och detta inträffar före uppkomsten af oscillationerna. 

 Om nu de elektriska molekulerna sakna vis inertia?, ocli följakt- 

 ligen icke heller kunna äga någon förvärfvad lefvande kraft, måste 

 dessa i detta ögonblick komma i hvila; ty en kropp, som är utan 

 vis inertia?, kan endast röra sig så länge krafter verka på den- 

 samma. Efter detta tidsmoment gifves det icke vidare några 

 krafter, som kunna åstadkomma någon rörelse, och det blir der- 

 före på detta sätt svårt att fysikaliskt förklara den oscillatoriska 

 urladdningen, äfven om man vid förklaringen skulle taga i be- 

 traktande urladduingsströmmens inducerande verkan på sig sjelf. 

 Enligt den af mig framställda theorien för de elektriska 

 fenomenerna gestaltar sig saken på följande sätt: Enligt denna 

 theori består den elektriska laddningen deruti, att det elektriska 

 fluidum eller ethern är förtätad på den ena beläggningen och 

 förtunnad på den andra. Denna ether har vis inertia? såsom 

 hvarje annan materiel kropp l ). Uppstår nu en ledningsbana 



') Ett/ fenomen, som kan anses som en omedelbar följd af det elektriska fluidets 

 tröghet och som på annat sätt svårligen torde kanna förklaras, är följande: 

 För att åstadkomma en ljusbåge mellan två polspetsar fordras, att sta- 

 peln, hvarmed strömmen bildas, har en elektromotorisk kraft, som är större 

 än den disjunktionselektromotoriska kraft, som uppstår i sjelf va ljusbågen 

 (Öfversigt af K. Vet.-Abs Förh. för år 1867; Pogg. Ann. B. 133). Det 

 visade sig, att för bildandet af en ljusbåge mellan kolspetsar fordrades 25 

 Bunsens elementer. mellan spetsar af messing 15, af koppar 20 och af silfver 

 12 — 15 elementer af samma slag. Men med långt mindre elektromotorisk 

 kraft hos den använda stapeln erhåller man en gnista mellan polspetsarne i 

 det ögonblick, då dessa skiljas från hvarandra, och kedjan således öppnas. 

 Att detta i de flesta fall icke är ett simpelt glödgningsfenomen, härledande 

 sig deraf, att leduiugsmotståndet blir stort och följaktligen värmeutvecklingen 

 stark i det ögonblick, då kontakten mellan spetsarne håller på att upphöra, 

 kan utan. svårighet ådagaläggas. Hvad man ser är således i de flesta fall 

 en verklig gnista, ett öfverhoppande af det elektriska fluidet genom luften 

 från den ena polspetsen till den andra. För att erhålla en dylik gnista vid 

 stapelns slutning genom polspetsarnes närmande till hvarandra fordras en 

 ofantligt mycket större elektromotorisk kraft hos stapeln. Jacobi närmade 

 polspetsarne till hvarandra, tills afståndet emellan dem uppgick till endast 

 omkring 0,001 millimeter, men oaktadt stapelns elektromotoriska kraft var 

 gansks stark, bildade sig dock ingen gnista. För att erhålla en sådan an- 

 vände Gassiot en stapel af 3500 och Crosse en dylik af 1600 elementer. 



