28 NATHORST, OM NÅGRA JfüRMODADE VÄXTFOSSILIER. 



Professor Torells och Dr Linnarssons auktoritet ansett mig 

 böra söka lemna en tolkning, som helt och hållet förnekar Eo- 

 phytons organiska natur. Dawson har emellertid redan offent- 

 ligen uttalat sin åsigt och måste derföre i detta fall anses vara 

 den förste, som fästat uppmärksamheten på Eophytons rätta natur. 

 Redan i och för sig förefinnas hos Eopliyton en mängd 

 karakterer, som ej väl låta förena sig med antagandet deraf, att 

 densamma är växtaftryck, och hvilka först torde böra fram- 

 hållas. 



1. Hvad då först beträffar strieringen, hvilken väl är det enda 

 skälet, hvarföre Eopliyton ansetts som växt, skulle mot den- 

 samma kunna anmärkas, att såväl listernas höjd öfver sten- 

 massan .som deras afstånd sinsemellan äro högst olika, samt 

 förete ej den regelbundenhet, som man hos växtaftryck har rättig- 

 het att förvänta. 



2. Man skulle äfven kunna anmärka, att man ännu ej funnit 

 någon spets, der listerna löpa tillsammans, hvilket vid betrak- 

 tande af det insamlade materialets mängd måste förefalla egen- 

 domligt. 



3. Man kan icke utvisa någon skarp gräns mellan Eophyton 

 och stenmassan, utan dessa öfvergå omärkligt i hvarandra, då 

 deremot hos verkliga växtaftryck begränsningen vanligen är 

 mycket skarp. 



4. Vidare är Eophytons höjd öfver stenytan ofta så stor 

 som eller större än bredden, under det att samma exemplar 

 strax bredvid kan vara alldeles utplattadt (för att nu använda 

 detta uttryck). 



5. Då tvenne exemplar af Eophyton korsa hvarandra, är 

 det ena vid beröringsstället tvärt afslitet. 



6. Enligt benäget meddelande af Herr Gustaf Eisen, som 

 sjelf besökt Lugnas, är Eophytons längd ej begränsad, utan den 

 fortlöper ofta flera fot. 



7. Slutligen förekommer Eophyton alltid på skiktens undre 

 sida, der denna hvilar på skifferlera, hvarföre densamma således 



