ÖFVJERS1GT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1873, N:0 9. 31 



den nämnda förklaringen ännu mera osannolik. Ty först och 

 främst är det föga tänkbart, med antagande att på hafsbottnen 

 liggande föremål verkligen der kunna göra intryck, att dessa 

 intryck vid föremålens upplösning, som här måste gått jem- 

 förelsevis raskt för sig, kunnat bibehållas så väl som t. ex. strie- 

 ringen hos Eophyton. Vidare, fortfarande antaget, att sådana 

 intryck verkligen kunna uppkomma, är det i alla händelser otänk- 

 bart, att dessa kunna erhålla det djup, som den motsvarande 

 höjden hos vissa former af Eophyton. Ty livad har i detta fall 

 kunna åstadkomma trycket på bottenmuddret? Ej den förmodade 

 växtens tyngd, ty denna kan ej varit betydlig i och för sig och 

 måste, då växten genomdränkts af vattnet, blifvit ännu obetyd- 

 ligare. Ej heller kan den öfverliggande vattenmassan hafva ut- 

 öfvat något sådant, hvilket vi veta af fysikens lagar; och om 

 äfven detta kunde hafva skett, måste muddret af samma anled- 

 ning varit så hoppressadt, att intryck ej kunnat uppkomma. 

 Ännu svårare torde vara att uppvisa härkomsten af det tryck, 

 som vid detta försteningssätt skulle kunnat »vanställa sjelfva 

 föremålens yttre form», eller förorsakat, att den ena listen blifvit 

 högre än den andra, ty en sådan oregelbundenhet hos en stam, 

 som den Eophyton visar, kan väl ej antagas hafva ursprungligen 

 existerat. Afveu torde det vara att låta gynnsamma omstän- 

 digheter vara alltför mycket för handen, om man antager, att 

 på lerslammet en oerhörd mängd växtlemningar förefunnits, som 

 alla »gjort intryck» deruti, derpå upplösts, och att alltid först 

 sedermera sandbildningen börjat och igenfyllt de uppkomna for- 

 marne. Således, då vi ej känna på sådant sätt uppkomna intryck 

 från någonsomhelst annan bildning, samt då i vattnet nedsänkta 

 växtdelar, utan att betäckas af slam, ej af sig sjelfva kunna 

 utöfva något tryck, tillräckligt för att göra dylika intryck på 

 bottnen, hvilket äfven Lyell framhåller *), så måste vi häraf 



') »When sand and mud sink to the bottom of a deep sea, the particles are 

 not pressed dovvn by the enormous weight of incumbent ocean; for the water, 

 which becomes mingled with the sand and mud resists pressure with a force 

 equal to that of the column of fluid above. The same nappens iu regard 



