ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 18 7 3, N:0 9. 41 



dessa krupit på sandens yta, i h vilket fall strieringen skulle här- 

 röra från borsten;- denna förklaring framställdes för mig 1868 

 af Professor Angelin, och Dawson talar äfven (anf. st.) derom. 

 Eller kunna de vara spår af Eophytonsandstenens Echinodermer? 

 Jag måste erkänna, att jag härom ej har någon egen åsigt, 

 utom den, att de äro spår, h vilket ock ofvan torde vara ådaga- 

 lagdt, 



Det torde här vara på sin plats att på förhand bemöta ett 

 par omständigheter, som i förstone möjligen skulle, synas oför- 

 enliga med den ofvan lemnade förklaringen. Vi hafva då först 

 den omständigheten, att å den af Linnarsson lemnade Tab. III 

 är ett exemplar förgrenadt. Denna förgrening är emellertid utan 

 all fråga skenbar, hvilket inses deraf, att »grenarne» hvar för sig 

 äro lika tjocka som stammen; det högra partiet tyckes till och 

 med tilltaga i tjocklek på längre afstånd från förgreningspunkten. 

 Detta parti tyckes vara fortsättning af det längst ned till höger 

 om i, och i beröring med detsamma, liggande exemplaret. Men 

 grenighet är ingalunda främmande för den ofvan beskrifna bild- 

 ningen, ty sådan kan uppkomma, då tvenne olika växtknippen 

 drifvas framåt i vattnet och vid sammanträfFandet intrasslas i 

 h varandra, eller då en växt vid sitt framåtdrifvande tränar 

 och följer en redan bildad fåra. 



Dr Linnarsson omnämner på ett par ställen, att »reffloma 

 stundom visa spår till transversel ledning, liksom om hvarje relfla 

 bestode af en rad små fördjupningar». Dock- ännu intressantare 

 yttras härom i den sista uppsatsen (pag. 17), på det enda ställe, 

 der de mot Eophyton svarande fårorna i skifferleran äro om- 

 nämnda: »I de fördjupade partierna, som här motsvara de upp- 

 höjda listerna hos sjelfva försteningen synes ofta en rad fina 

 intryckta punkter». Detta är fullkomligt öfverensstämmande med 

 den ofvan beskrifna bildningen, ty då växterna framdrifva vid 

 sakta strömning, sker ej detta alldeles oafbrutet, utan så att 

 säga ryckvis, till följd af motståndet på bottnen i förening med 

 vågrörelsen på ytan, så att de omvexlande höja sig något frän 

 bottnen, utan att den fårande spetsen lemnar densamma, och 



