ÖFVERSIGT AK K. VETENSK.-AKAl). FÖRHANDLINGAR 1875, N:0 1. 31 



långsammare, emedan den starka vattenhalten fyller porerna i 

 jorden och utestänger luftens tillträde. Uppkomsten af fjäder- 

 alun och andra dermed beslägtade sulfater eger nemligen rum 

 sålunda, att svafvelmetaller i jorden under inverkan af luftens 

 syre föranleda bildningen af svafvelsyra, hvilken i sin ordning 

 inverkar på lerjorden och jernoxiden med flera andra baser uti 

 lerlagret och sålunda framalstrar de ifrågavarande salterna. Så 

 länge jorden är fullständigt genomdränkt af vatten, förmärkes 

 föga eller ingen alun, men då marken afdikas eller torrlägges 

 och luften får tillträde till de förhandenvarande svafvelförenin- 

 garna, så begynner omedelbart den ofvannämnda alunbildnings- 

 processen. 



Inom åtskilliga andra provinser af vårt land träffas visser- 

 ligen jordaflagringar, t. ex. den så kallade svartleran samt åt- ' 

 skilliga gyttjelager m. fl., hvilka äro rika på svafvelmetaller, men 

 ändock sällan vid torrläggning bilda någon större halt af alun, 

 som menligt inverkar på vegetationen. Dessa lager innehålla 

 vanligen på samma gång en ej obetydlig halt af kolsyrad kalk 

 samt förvittrade snäckskal, eller ock stå de i nära samband med 

 verkliga mergellager. Genom närvaron af kalk tager saltbild- 

 ningsprocessen en annan riktning, i det kalken åtskiljer lerjorden 

 och jernoxiden i olöslig form såsom hydrater eller basiska salter 

 samt förenar sig med svafvelsyran till ett svårlösligt salt eller 

 gips, som pä vegetationen ej förmår utöfva någon skadlig inverkan. 



Jordarterna, i synnerhet den s. k. sjöjorden, utmed Vester- 

 bottens hafskust synas deremot vara alltför kalkfattiga, för att 

 med framgång kunna odlas; åtminstone befinnes kalkhalten i de 

 flesta fall vara för ringa, för att uppkomsten af alunsalter skall 

 kunna förhindras eller tillintetgöras. Då emellertid Vesterbottens 

 län eger ansenliga tillgångar på urkalksten, såsom i Burträsk 

 och utmed Skellefteåelfven, samt aflagringar af kalktufF och 

 sedimentära kalkstensbäddar i det inre af landet, så behöfver 

 landtmannen ej misströsta om att finna ett lämpligt botemedel 

 mot den skada, som alunutvittringarna ofta åstadkomma på hans 

 åkrar eller odlade fält. Förmedelst kalkgödning eger han nem- 



