34 BERGSTRAND, OM UTVITTRINGAR AF ALTJNSALTEK. 



Det synes alltså vara uppenbart, att åkerbärsplantan under 

 vissa omständigheter kan utur jorden upptaga en svafvelsyre- 

 qvantitet, som är 3 a 4 gånger större än eljest under vanliga 

 och normala förhållanden eller hos andra närbeslägtade växt- 

 arter. Huruvida denna större mängd af svafvelsyra eller kanske 

 rättare af svafvelsyrade salter står i något samband med åker- 

 bärens aromatiska och välsmakande egenskaper, är en fråga, 

 hvaröfver vi för närvarande ej kunna uttala något bestämdt 

 omdöme, likasom ock rörande orsakerna till den omständigheten, 

 att åkerbärsplantan visserligen kan lefva och utveckla blommor 

 på andra jordarter och inom sydligare delar af landet, men 

 tyckes sakna förmåga att utbilda några mogna frukter. 



.Men om åkerbärsplantan sålunda verkligen tillåter uppta- 

 gandet af en mer än vanligt stor mängd af svafvelsyrade salter, 

 och om den allmänna erfarenheten derj ernte ådagalägger, att 

 denna växt fortlefver och utvecklar sig i en jord, som kan vara 

 så rik på lösliga sulfater, att de flesta andra fanerogama väx- 

 ter deri dö eller vantrifvas, så uppstår i alla fall den frågan, 

 huruvida den nämnda växtarten förmår upptaga svafvelsyran 

 under samma former, som denna syra i så stor mängd bildar i 

 de jordarter, hvarpå åkerbärsplantan växer. I sådan händelse 

 borde utom jernoxid äfven lerjord återfinnas bland askbestånds- 

 delarna. 



Vid några särskilda försök i detta afseende erhölls verk- 

 ligen i askan efter den ifrågavarande växten en lerjordshali, 

 som varierade från 3,47 till 5,59 procent af den rena askans 

 vigt. Det kan visserligen sättas i fråga, huruvida denna ler- 

 jord verkligen ingår såsom en integrerande del bland de lösta 

 ämnena i växtsaften, eller om den härleder sig blott och bart 

 från tillfälliga och mekaniskt medföljande stoftpartiklar från den 

 alunhaltiga jorden, hvarå plantorna vegetera. Förekomsten af 

 lerjord uti åkerbärsplantans aska har emllertid visat sig sä 

 konstant vid alla de särskilda bestämningarna å de olika växt- 

 delarna, att man ej gerna kan betrakta förhållandet såsom 

 någonting tillfälligt eller beroende endast af mekaniska förore- 



