ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAU. FÖRHANDLINGAR 187 5, N:0 1. 35 



ningar hos det undersökta materialet. Emellertid är det hittills 

 föga bekant, om lerjord verkligen kan ingå såsom beståndsdel 

 hos fanerogama växter. Det är egentligen endast hos lummer- 

 gräsen eller Lycopodium-arterna samt hos ormbunkar, mossor 

 och lafarter, der man träffat lerjord såsom en väsendtlig eller 

 karakteriserande beståndsdel af askan. Man har tillika anmärkt, 

 att blott sådana växter, hvilka innehålla vissa organiska syror, 

 kunna upptaga lerjord, emedan dessa växter jemte kolsyra äfven 

 afsöndra mera kraftigt inverkande och upplösande ämnen. Det 

 är ock derföre bekant, att dylika växtarter, såsom mossor och 

 lafvar, kunna lefva och fortväxa på kala klippor och stenar, i 

 det de anfräta dessa och tillegna sig bergarternas särskilda 

 mineraliska beståndsdelar. Men man finner emellertid uppgifvet 

 hos E. Wolff, hvilkeu bland nutidens agrikulturkemister grund- 

 ligast torde hafva studerat växtarternas aska, att lerjord ej 

 saknas hos en mängd fanerogama växter, äfven om halten ej 

 synes uppgå till mera än en eller annan procent af askans vigt. 

 Såsom sådana växter anföras bland andra följande: raps, lin, 

 humle, vinrankan, hästkastanjen, boken, eken, björken, flera 

 salix-arter, ljungen, lejontanden (Taraxacum) och åtskilliga andra 

 vildt växande örter och buskväxter. Deremot synes lerjord all- 

 deles saknas hos sädesarterna samt de rotfrukter och foderväxter 

 ni. m., som landtmannen odlar. 



De ofvannämnda växtarterna, i hvilkas aska lerjord blifvit 

 funnen, utmärka sig derjemte för en mer än vanligt hög procent- 

 halt af svafvelsyra, hvadan alltså ett inbördes samband tyckes 

 ega rum mellan dessa båda askbeståndsdelar. 



I fråga om de öfriga askbeståndsdelarna, utom svafvelsyran 

 och lerjorden, förekommer hos åkerbärsplantan intet anmärk- 

 ningsvärdt eller afvikande från mera allmänt kända och normala 

 förhållanden. Om emellertid vissa växter äro af den natur, att 

 de utan skada kunna upptaga en större mängd svafvelsyrade 

 salter, och deribland äfven svafvelsyrad lerjord, så torde häri 

 kunna sökas en förklaringsgrund, hvarföre å en alunhaltig jord 



