ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 187 5, N:0 2. 109 



Jag har måst införa denna lilla öfverblick, då det är af 

 stor vigt för just här ifrågavarande utredning att med bestämdhet 

 kunna säga, om malmerna tillhöra bergarten, eller om de äro 

 främmande för denna. 



Men af lika vigt är äfven kännedomen om hufvudgrunderna 

 för sidostenens — »urbergarternas» — bildningssätt och ålders- 

 följd. I detta afseende kan min framställning äfven fattas kort. 

 I den vägen hafva så många andra arbetat, och vissa hufvud- 

 drag börja der blifva temligen oomtvistade. 



Första indelningsgrunden blef det antagna olika bildnings- 

 sättet. Man erhöll då de två stora grupperna 

 skiktade bergarter och 

 massformiga bergarter. 



Denna indelning är nu allmänt gillad, men gränsen emellan 

 de båda grupperna är foga bestämd och mycket omtvistad. Så- 

 lunda har man bergarter, som stå på gränsen mellan granit 

 och gneis, i stort sedt massformiga, men här och der mer 

 eller mindre tydligt skiktade eller åtminstone med antydning 

 till skiffrighet. Sådan är t. ex. den af mig i beskrifnin- 

 gen till geologiska kartbladet »Örebro» omnämda »Götlunda- 

 graniten». Likaså finnas bergarter, som likna eurit och fin- 

 kornig granit, t. ex. i Jemtland och i trakten af Stribergs gruf- 

 vefält samt på några andra ställen å bladet »Nora». Man 

 kan icke af utseendet bestämma, om bergarten bör hafva det 

 ena eller det andra namnet. En ännu finkornigare eller nästan 

 tät bergart är känd under namnet hälleflinta. Afven af denna 

 har man på sista tiden iakttagit olika arter, sådana, som äro 

 lagrade, randiga, och sådana, som uppträda i gångform. Dessa 

 sistnämda äro iakttagna på flera ställen t. ex. på bladet »Örebro» 

 i granit, vid Dannemora grufvor (enl. A. Erdmann, A. Sjögren, 

 A. E. Fahlcrantz m. fl.), på bladet »Gottenvik» (enl. A. G. 

 Nathorst). 



Afven de bergarter, som vanligen upptagas under namnet 

 »diorit», kunna höra till båda grupperna. Dioriten är stundom 



