12 LINNARSSON, ÖFVERSIGT AF KERIKES ÖFVERGANGSB1LDNINGAR. 



mindre skiffer bildning kommer att upptäckas under de lösa jord- 

 lager som dölja berggrunden. I allmänhet har man skäl att 

 misstänka, att kullar som till en något betydligare höjd resa sig 

 öfver slätten, såframt de ej äro blotta moränbankar, innehålla 

 skiffer. 



I de flesta genomskärningar äro endast enskilda delar af 

 skifferlagret tillgängliga, oftast de öfre. De lägre hafva knap- 

 past blifvit blottade på andra ställen än sådana der skiffern 

 undergått en betydlig rubbning. Sådana rubbningar förekomma 

 ganska allmänt der skiffern ej är betäckt af kalk. De kunna 

 ej vara åstadkomna genom en underifrån verkande orsak, ty då 

 skulle de lika väl hafva sträckt sig till kalklagret. Man kan 

 derför ej tänka sig någon annan orsak till rubbningarna än is- 

 tidens skridjöklar, hvilka äfven lemnat så många andra spår 

 efter sin framfart. Ett fullkomligt bindande bevis härför har 

 man deri att stundom krosstensgrus blifvit inpressadt under de 

 rubbade skifferlagren, på samma sätt som krosstenslera blifvit 

 inpressad under och mellan kritbäddarne på Möen och Rügen 1 ). 

 På kalklagret har isen ej utöfvat samma verkan. Det har an- 

 tingen blifvit alldeles sönderbrutet eller också bibehållit sitt ur- 

 sprungliga läge. Endast obetydliga partier hafva någon gång, 

 såsom på ett ställe i Latorps brott, undergått en större rubb- 

 ning utan att brista i stycken. 



Från petrografi.sk synpunkt kunna inom skifferlagret sär- 

 skiljas två skarpt begränsade afdelningar, den undre till hufvud- 

 saklig del bestående af blågrön skifferlera, den öfre af svart 

 alunskiffer. 



Den biägröna skifferleran blef först observerad af V. Karls- 

 son vid Vrana i Skyllersta socken, men har sedan äfven träffats 

 vid Östra Ryninge i Mellösa, Tomta i Hardemo m. fl. ställen, och 

 är således säkerligen en fullt konstant led. Dess undre gräns 



'; Jfr Johnstrup »Om Haevniugsfcenomenerne i Möens Klint» (ll:te Skand. 

 Naturforskaremötets förhaudl.), och »lieber die Lagerungsverhältuisse und 

 die Hebungs]>luinomene in den Kreidefelsen auf Möen und Rügen» (Zeitschr. 

 d. Deutsch, geol. Gesellschaft, XXVI, 1874). 



