ÖFVERSIGT AF K. VETENSK..-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1875, N:o 5. 25 



ej ringa mäktighet, derunder först grönaktig kalk och sedan 

 glaukonitkalk. I glaukonitkalken har jag här ej funnit några 

 torstenin gar, i de öfriga afdelningarna Megalaspis 'planilimbata, 

 Niobe Icevioeps, Symphysurus socialis, Symph. breviceps, Ampyx 

 sp. och Harpes excavatus. Glaukonitkalken h vilar vanligen 

 omedelbart på ett orstenslager. Under detta följer till betydligt 

 djup alunskiffer med spridda orstensbollar. Först nära brottets 

 botten möter ånyo ett mera sammanhängande, dock på mindre 

 sträckor af brutet, lager af orsten, liksom det öfversta tillhörande 

 Pelturazonen och innehållande Peltura scarabceoides och Sphcer- 

 ophihalmus alatus. Ett tredje orstenslager finnes blottadt i 

 kanterna af ett afloppsdike i brottets södra del. Der fann jag 

 Olenus gibbosus, Agnostus pisiformis, Acrotreta socialis (?) och 

 Lingula sp. — Längre åt vester och på högre nivå finner man 

 på flera ställen blottad en grönaktigt grå kalk med Orthocerer. 



På Hakelyckans mark brytes S.V. om gården alun- 

 skiffer, tillhörande Pelturazonen och innehållande Sphceroph- 

 thalmus alatus. 



Vester om Norra Hol ms torp är gränsen mellan Ortho- 

 ceratitkalken och alunskiffern blottad i ett brott vid landsvägens 

 östra sida. Kalklagret slutar, som vanligt, nedtill med glaukonit- 

 kalk. Skiffern är genombruten till ett ej obetydligt djup, men 

 äfven i dess nedersta del träffades Spliceroplithalmus alatus, och 

 den tillhör således i sin helhet Pelturazonen. 



Till Pelturazonen hör äfven den skiffer som brytes vid 

 Vestra Via och vid Svartkärr. 



Omkring Lan na finnas åtskilliga större och mindre brott. 

 Ett stycke N. om landsvägen till Lekhyttan har man brutit 

 Orthoceratitkalk, tillhörande öfre delen af lagret. Den är grå, 

 med grönaktig eller bläaktig anstrykning, och ligger i vågräta 

 hvarf som än äro tjockare och fastare, än tunnare och mera 

 flisiga. Den tjockhvarfviga kalken är fattig på försteningar; i 

 den tunnare träffades deremot åtskilliga sådana. De större ar- 

 terna voro i allmänhet illa bevarade och ofta obestämbara, sär- 

 skildt en stor Megalaspis, af hvilken talrika stjertar sågos. 



