60 KJELLMAN, FÖRBER. ANMÄRKN. OM ALGVEGETATIONEN I MOSSELBAY. 



öar. Till öfvervintringsplats måste väljas en vik, hvilken in- 

 skjuter vid mynningen af Wijdebay, den största af Spetsbergens 

 norra fjordar. Viken bär namnet Mosselbay och är belägen på 

 79° 53' nordlig latitud och 16° 7,5' ostlig longitud från Greenwich. 

 Expeditionen ankom hit den 3:dje September. I expeditionen 

 deltogo trenne fartyg, af hvilka två skulle återvända till Sverige 

 redan hösten 1872. Men samma dag, d. v. s. den 16:de Sep- 

 tember, som dessa båda skulle anträda återresan, nedfördes från 

 norr genom en häftig nordvestlig storm stora ismassor, hvilka 

 uppfyllde Mosselbay och instängde fartygen. Härigenom blefvo 

 alla de bland deltagarne i expeditionen, hvilka haft för afsigt 

 att före vinterns inbrott återvända till hemlandet, helt oförberedda 

 tvungna att öfvervintra. Bland dessa befann sig äfven under- 

 tecknad, hvilken medföljt på denna färd, för att under sommaren 

 egna en noggrannare uppmärksamhet än hittills skett, åt dessa 

 trakters algvegetation. 



Bland de arbeten expeditionen hade till uppgift att utföra 

 var äfven en undersökning af djurlifvets förhållande i polarhafvet 

 under den tid, då ett beständigt mörker herrskar i polartrakterna 

 och då hafsvattnets temperatur nedgår under fryspunkten. Med 

 anledning häråt' skulle under vintern draggningar anställas. I 

 slutet af Oktober månad började dylika företagas och fortsattes 

 sedermera utan afbrott alla helgfria dagar till midten af April, 

 då utrustningen för och utförandet af slädfärder i olika riktnin- 

 gar togo äfven deras krafter i anspråk, hvilka förut haft att 

 ombesörja draggningarne. Dessa afstannade emedlertid icke full- 

 ständigt, men anställdes härefter mindre ofta. 



Mestadels företogos dessa draggningar i ett isbetäckt haf 

 och tillgingo då i allmänhet på följande sätt. På ett i möjli- 

 gaste måtto jemnt isfält höggos på ett visst afstånd från hvar- 

 andra en rad hål, af hvilka de båda yttersta, hvilka vi vilja 

 kalla hufvudvakar, gjordes större än de öfriga, så att de i all- 

 mänhet intogo en. yta af 2 — 3 qvadratfot. Mellan dessa fördes 

 förmedelst en lång stång, som sköts under isen successivt från 

 det ena hålet till det andra, en lina, hvars ena ända var fast- 



