62 KJELLMAN, FÖRBER. ANMÄRKN. OM ALGVEGETATIONEN I MOSSELBAY. 



Tar äfven större delen af Mosselbay isfri. Viken och äfven 

 hafvet isbetäcktes snart ånyo. Men vid upprepade tillfällen 

 under de fyra egentliga vintermånaderna fanns öppet vatten i 

 vår närhet. Så ofta detta var fallet anställdes draggningarne 

 på vanligt sätt i båt. — Understundom var Mosselbay fylld med 

 drifis, i hvilken händelse draggningen tillgick så, att skrapan 

 nedsänktes i någon öppning mellan isflaken, och linan, vid hvil- 

 ken den var fastbunden, fördes af de på isstyckena framgående 

 draggarne i de springor, hvilka förefunnos mellan isflaken. 



Vid dessa draggningar upphämtades under hela vintern icke 

 blott djur af flerahanda slag, såsom Cephalophorer, Conchiferer, 

 Tunicater, Bryozoer, Pantopoder, Crustaceer, Maskar, Echino- 

 dermer och Rhizopoder utan äfven hafsalger i temligen betydlig 

 mängd. Dessa sednare underkastades af mig dag för dag en 

 så sorgfällig undersökning, som för handen varande omständig- 

 heter gjorde möjlig. Innan resultatet af denna granskning an- 

 föres, torde det vara skäl angifva beskaffenheten af de yttre 

 förhållanden, hvilka den algvegetation, som vid Mosselbay vinter- 

 tid förefanns, var underkastad. 



Vid Mosselbay går solen, refraktionen inberäknad, under 

 horisonten den 20 Oktober, för att icke höja sig deröfver förr 

 än den 21 Februari. Under hela denna tid rådde dock icke 

 beständig natt. Några dagar såväl efter solens nedgång som 

 före dess uppgång var ljuset åtminstone sex timmar dagligen 

 så betydligt att man utan svårighet kunde tydligt urskilja de 

 omgifvande föremålen. Den mörka tiden här synes mig böra 

 uppskattas till omkring 3 månader, under hvilken tid mörkrets 

 intensitet var så stor att man icke ens midt på dagen kunde i 

 det fria läsa grof tryckstil eller urskilja till och med närliggande 

 större föremål. Ett angenämt afbrott i detta djupa mörker 

 gjorde de klara, mänskensljusa dagarne. Dessa voro dock mycket 

 få. — Norrskenen voro nästan alltid ytterst ljussvaga och om 

 någon gång ljusstarka, då alltid af ytterst kort varaktighet. 



Hafsvattnets temperatur nedgick redan efter midten af Sep- 

 tember under fryspunkten, helt visst till följd af de ismassor, som 



