66 EKMAN, OM HAFSSTRÖMMARNE. 



sökta området. Bottenströmmen, som intränger från Elfsborgs- 

 fjorden, går i sjelfva fjorden mot land, men i en snedt upp- 

 stigande riktning, så att de undre saltare vattenlagren komma 

 närmare ytan ju mera de nalkas land. Salthalten för en viss 

 nivå på djupet i fjorden ökas derföre i riktning mot elfmynningen. 

 Sedan underströmmen kommit in i elfvens flodbädd fortsätter 

 den sin väg, men emedan härstädes inga nya saltare lager 

 kunna tillföras underifrån, kan ej salthalten för en viss nivå 

 vidare tillväxa. I stället inträder ett, ehuru mycket lindrigt, 

 aftagande i strömmens salthalt ju längre den fortskrider, i det 

 elfvattnet genom diffusion eller af andra orsaker får tillfälle att 

 småningom inmänga sig äfven i dess undre lager. Men under 

 det den sålunda framskrider på elfvens botten, är dess yta ut- 

 satt för en beständig och liflig reaktion mot den ofvanpå ut- 

 löpande floden af sött vatten. Dess öfre lager så att säga flås 

 af, det ena efter det andra, och föras åter tillbaka i blandning 

 med elfvattnet. Bottenströmmen måste derföre äfven oberoende 

 af det aftagande djupet mer och mer förtunnas, ju längre den 

 framskrider, och slutligen upphöra. Men ett ännu större in- 

 flytande med afseende på bottenströmmens slutliga upphörande 

 måste flodbäddens bredd, djup och lutning utöfva. Ty vi kunna 

 alltid tänka oss dessa i sådant förhållande till flodens vatten- 

 massa, att hela utrymmet tages i anspråk för det utströmmande 

 vattnet, och inget spelrum blir qvar för bottenströmmen. Ju 

 större deremot djupet är, desto lättare och hastigare kan hafs- 

 vattnet utifrån intränga, för att ersätta hvad som från botten- 

 strömmens yta blifvit bortfördt. Att bottenströmmens salthalt 

 kunnat bibehålla sig nästan oförändrad ända till slutet, förklarar 

 sig otvunget deraf, att det, som var qvar af bottenströmmen på 

 detta ställe, var just de understa lagren, som af de öfverliggande, 

 sedan bortförda lagren varit bäst skyddade för elfvattnets iu- 

 verkan. Men dessutom berodde det väl äfven derpå, att det i 

 Göta elf hufvudsakligen är elfvens hastigt aftagande djup som 

 sätter en gräns för bottenströmmen. I floder, der det större 

 djupet sträcker sig till mycket längre afstånd från mynningen 



