86 EKMAN, OM HAFSSTRÖMMARNE. 



som figuren visar. Om ett sådant lager funnes, så måste det 

 söka ställa sig i hydrostatisk jemnvigt med saltvattnet utanför, 



Fig. 5. 



e e' e" äj^m 



så att trycket af sötvattnet på en punkt hvilken som helst i linien 

 ac, t. ex. punkten d', motväger trycket från en salt vatten- 

 pelare, ed, belägen öfver samma nivålinia dd'. 



Låtom oss tänka att strömmen för ett ögonblick upphört 

 att rinna. De öfre lagren af sötvattnet skulle flyta undan, och 

 så tillvida skulle nu en bottenström inträda på grund af salt- 

 vattnets större spec. vigt, som detta skulle komma att genast 

 åter upplyfta sötvattenslagret och derföre också flöda inåt; dock 

 hade den ursprungliga ansatsen till strömmen utgått från söt- 

 vattnets högre nivå, och det starkare tryck, som en innanför 

 ed' belägen sötvattenspelare t. ex. e"d" utöfvade öfver saltvattens- 

 pelaren ed. 



Vi antogo nyss att floden upphört att rinna, sedan den 

 föranledt en samling af sötvatten i vikens inre. Men huru skulle 

 förhållandet gestalta sig, om sötvattnet ständigt flödade med 

 oföränderlig hastighet och hafsvikens nivå — vi kunna t. ex. 

 antaga att afdunstningen jemnt motvägde tillflödet — derjemte 

 vore konstant? Tydligen skulle ett sådant förhållande slutligen 

 inställa sig, att det vatten, som afflödade frän sötvattenskilen, 

 jemnt ersattes af det, som tillfördes utaf floden; den anledning 

 till en bottenström, som i förra fallet kunde uppvisas deri, att 

 saltvattnet måste intränga på djupet i samma mån, som d'et upp- 

 lyftade det undanströmmande sötvattnet, komme följaktligen ej 

 längre att förefinnas. 



Men det finnes ytterligare et/t annat skäl, som talar emot 

 hela detta föreställningssätt. Undersökningen vid Göta elf har 



