94 EKMAN, OM HAFSSTRÖMMARNE. 



flödande åt strömmens båda kanter, äro väl bekanta omständig- 

 heter och som fullt öfverensstämma med de åsigter jag här ut- 

 talat. Men då utbredningen åt sidorna till följe af den ringa 

 spec. vigtskilnaden sker med ringa hastighet, så kommer ström- 

 men att löpa fri i det öfriga hafs vattnet; en sådan ström kom- 

 mer naturligtvis i analogi med en sötvattensström i en insjö, 

 att ej blott föranleda bottenström, utan äfven sidohvirflar 1 ). 



Der en ytström af lättare vatten framgår, antingen han nu 

 till sin beskaffenhet mera närmar sig den ena eller den andra 

 af de nyss framställda typerna, måste, i enlighet med min upp- 

 fattning af strömmarnes inbördes förhållande, ytströmmens massa 

 ständigt tillvexa i riktning från utgångspunkten, liksom den mot- 

 svarande bottenströmmens massa aftaga i motsatt riktning. 

 I ett vertikalsnitt af de båda strömmarne, taget hvar som helst, 

 bör bottenströmmens hastighet enligt regeln vara mindre än yt- 

 strömmens, dels emedan bottenströmmen på hvarje punkt blott 

 är en partiell verkan af ytströmmen, dels emedan hans genom- 

 skärningsarea vanligen är större på grund af djupförhållandena. 



Men äfven oberoende af allt kausalsammanhang mellan båda 

 -strömmarne bör det vara klart, att hvarhelst två strömmar löpa 

 i motsatta riktningar bredvid eller öfver hvarandra, så kominer 

 den hastigare strömmens massa att tillvexa, men den långsam- 

 mares att aftaga under fortskridandet. Ty om tvenne kroppar, 

 som hafva samma tyngd men olika hastighet, sammanträffa från 

 motsatta håll, så måste den kropp, som hade den mindre hastig- 

 heten, antaga den rörelseriktning, som den snabbare kroppen 

 innehade; likaså de vattenpartiklar, som i strömmarnes berörings- 

 yta gnida emot hvarandra. 



Det synes ej vara utan vigt att fästa uppmärksamheten på 

 vissa sådana enkla förhållanden. Så t. ex. ansåg sig Maury, i 



'I Varaktigheten af ytströmmar i hafvet beror väsendtligen derpå att jemnvigts- 

 läget blott blifvit stördt i hafvets öfre vattenlager, och derför blott genom 

 en rörelse i dessa öfre lager kan återställas. Har deremot ytan af en insjö 

 någonstädes blifvit upphöjd, så är jemnvigten störd ända till bottnen; den kan 

 derföre återställas genom en rörelse af vattnets hela massa, således lättare 

 och mera omärkligt. 



