100 EKMAN, OM HAFSSTRÖMMARNE. 



knippade med afdunstningsprocessen. Men afdunstningen står 

 åter i ett så nära sammanhang med andra fenomener eller natur- 

 krafter, särskildt med värmet, att man för en grundligare ut- 

 redning af dess följder behöfver göra afseende på en mängd 

 samtidigt inverkande faktorer. Dertill kommer den stora svårig- 

 heten, att det väl knappast gifves något fysikaliskt fenomen, 

 hvars vetenskapliga utredning befinner sig i så ofullkomligt skick, 

 som hvad fallet är i fråga om afdunstningen. Redan om dess 

 storlek under olika breddgrader, eller olika väderleksförhållanden, 

 äro uppgifterna synnerligt sparsamma och osäkra. Under sådana 

 förhållanden skulle det ej löna mödan att göra en noggrannare 

 qvantitativ beräkning af de särskildta verkningar, som nivå- 

 förändringen, temperaturförändringen och tillväxten i salthalt 

 kunna utöfva på hafsvattnets jemnvigt, då det afdunstar under 

 större och mindre tillförsel eller förlust af värme; men vi kunna 

 likväl försöka att bilda oss en föreställning om dessa förhållan- 

 den, samt tillse hvilken af de ifrågavarande faktorerna som bör 

 få det öfvervägande inflytandet på den strömning, som afdunst- 

 ningen kan förorsaka. 



Man bör då särskildt betrakta de förändringar af vatten- 

 partiklarnes jemnvigtslägen, som kunna inträda inom sjelfva det 

 område, hvarest afdunstningen likformigt pågår, och särskildt 

 den rubbning, som afdunstningen förorsakar i jemnvigten emellan 

 hela detta område och någon annan del af hafvet, hvarest ingen 

 eller en ringare afdunstning eger rum. 



Betrakta vi då afdunstningen först ur den förstnämnda syn- 

 punkten, så får nivåförändringen ingen betydelse, emedan nivåen 

 likformigt sänkes öfver hela området. Men på sjelfva den af- 

 dunstande ytan nedgår temperaturen genom ångbildningen på 

 samma gång som salthalten ökas. Maury har redan fästat 

 uppmärksamhet der på, att temperaturen i sjelfva ytvattnet der- 

 för är litet lägre än några fot derinunder. Ytans vattenpar- 

 tiklar måste således af två skäl blifva tyngre, nedsjunka och 

 lemna plats åt andra lättare, som uppstiga nedifrån. 



