ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 187 5, N:0 7. 109 



inställa sig. Mängden af den så tillströmmande vattenmassan 

 skulle ökas i en hastigare progression, än mängden af det dag- 

 ligen från de varmare trakterna afdunstade och i de kallare åter 

 utfällda vattnet. Temperaturen i vattenytan skulle i början 

 hastigt tillväxa, men sedan långsammare, i mån som den för- 

 ökade afdunstningen förorsakade större värmeförlust. Ett jemn- 

 vigtsläge skulle slutligen inträda, hvarvid det tillströmmande 

 vattnet jemnt ersatte den dagliga afdunstningen, och hvarvid 

 ytvattnets temperatur och afdunstningshastighet ej vidare märk- 

 ligt ökades. 



Låt oss' antaga att linien ab i vidstående figur föreställer 

 den ursprungliga hafsytan, som genom afdunstningen blifvit sänkt 



Fig. 7. 



«- 





i 









- — m, 



7? 



a' 



" €l 



c' 





et-" 





f' 





a"' 





C 'i' 





- 









till ac, och att vid denna lutning af ytan, hvilken naturligtvis 

 skulle blifvit omärklig, om den tecknats i ett verkligheten mot- 

 svarande förhållande, tillströmningen af vatten underifrån satt 

 sig i jemnvigt med den dagliga afdunstningen. Tryckdifferenserna 

 ad — cc, ad' — cc" etc. ända ned till bottnen vore då lika stora. 

 Vi taga nu temperaturens inflytande i betraktande. Solstrålarnes 

 inverkan på hafsvattnet sträcker sig under normala förhållanden 

 icke blott till den afdunstande ytan, utan långt derunder, och vi 

 veta att solvärmet under lägre breddgrader, i förening med andra 

 värmekällor, lemnar åt hafvet ett betydligt värmeöfverskott ut- 

 öfver hvad som för ångbildningen fordras. Det vatten, söm 

 tillströmmat till det genom afdunstningen sänkta området, måste 

 således der hafva blifvit mer och mer upphettadt och följaktligen 

 hafva svällt ut. Låt oss antaga att den högre temperaturen 



