116 EKMAN, OM HAESSTRÖMMARNE. 



loppet motsatta gafveln, rann en annan del från nämnda af- 

 delning af apparaten genom öppningen i skiljeväggen in i den 

 afdelning, hvarest vattnet tillströmmade; denna tillbakaströmning 

 intog ungefär undre hälften af öppningens genomskärning, men 

 var något mindre hastig än ytströmmen. 



Om vattnet förut varit fullkomligt stilla, dröjde det en liten 

 stund innan strömmen inställde sig; af bröts tillströmningen så 

 fortforo båda strömmärne någon stund efteråt. Särskildt är 

 dervid emellertid att anmärka, att i sjelfva det ögonblick, då 

 tillströmningen afbröts, inträdde en plötslig rörelse hos ström- 

 märne i motsatt riktning, helt kort likväl både med afseende på 

 tid och väglängd. Detta sednare fenomen har naturligtvis sin 

 förklaring deri, att det var det tillströmmande vattnet som dref 

 strömmärne framåt, liksom fjedern drifver ett urverk, och att när 

 denna kraft upphörde, så sprungo dessa tillbaka åt motsatt håll 

 till följe af den spänning, som nämnda kraft haft att öfvervinna, 

 och som nu återverkade. Det syntes således, att äfven en så 

 ringa ström med en relativt så vid genomskärningsarea, icke 

 kunde slippa fram utan märkbar mekanisk aktion och reaktion. 



Jag gjorde äfven försöket så att jag gjöt saltlösning underst 

 i zinklådan, derofvanpå sött vatten, rörde litet deri och lät 

 stå en natt, så att lager af olika salthalt med fullkomlig jemn- 

 vigt kommo till stånd. När jag sedan lät sött vatten på ofvan- 

 beskrifna sätt tillströmma, hade jag det nöjet att se en särdeles 

 vacker företeelse. I den smala öppningen uppstod nemligen då 

 4 alternerande strömmar, öfverst en utgående, derunder en in- 

 gående, derunder åter en utgående och så igen en ingående, under 

 det ytvattnet ständigt afrann från apparatens mot inloppet mot- 

 satta ända. Förhållandet är ej svårt att förklara. Jag har 

 förut i fråga om flodvattnets olika verkan, då det utgjuter sig 

 i en insjö eller i hafvet, visat, huru dess lefvande kraft i sednare 

 fallet får sina angreppspunkter fördelade på ett plan, i förra 

 fallet deremot verkar mera på djupet. Af samma skäl blef nu 

 äfven här ytströmmen helt tunn, och den underström, hvilken 

 den genom reaktion uppväckte, fick äfvenledes ringa djup, så 



