120 EKMAN, OM HAFSSTRÖMMARNE. 



ringare lutning hos hafsytan, som de jemna pass-advindarne 

 kunna medföra, bör på ett sä vidsträckt område som oceanens 

 frambringa en märklig nivåskilnad mellan de motsatta kusterna. 



Vindens verkan är dock ingalunda inskränkt till att åstad- 

 komma en nivåskilnad, att uppväcka vågrörelse eller en ytström 

 i vindens riktning. M.AURY säger: »om vindarne också förmå 

 att åstadkomma ytströmmar, hvad är då orsaken till botten- 

 och motströmmarne»? Svaret blir: ytströmmarne kunna genom 

 mekanisk reaktion frambringa båda delarne. Om en konstant 

 vind råder öfver ett särskildt område af hafvet, så måste den 

 ytström, som der uppväckes, framkalla en hvirfvelström på sidan. 

 liksom vi se en sötvattensflod göra, då den löper genom en 

 utvidgning af sin flodbädd. Sålunda bidraga de från öster till 

 vester löpande strömmar, som blifvit kallade eqvatorialströmmar, 

 och. hvilkas beroende af passadvindarne man väl ändå allmänt 

 har erkänt, väsendtligt till bildningen af de vidsträckta hvirfvel- 

 rörelser af varmare vatten, som ega rum i Atlantiska och 

 Stilla oceanernas norra hälfter, som genom kontinenternas kust- 

 linier är o mera inneslutna; dessa hvirfvelrörelser uppträda mellan 

 ungefär 20° och 45° å 50° N. L. och innesluta mellan sig och 

 eqvatorialströmmen hvar sitt Sargasso-haf x ). I den södra 

 hemisferen är kontinenternas form ej gynnsam för bildningen af 

 en fullständig sådan hvirfvelrörelse. 



Men vindarne kunna äfven förorsaka bottenströmmar; för 

 omsättningen af vattnet i våra insjöar spela de i detta hänseende 

 en vigtig rol 2 ). Det vatten, som föres bort från ytan vid den 

 kust, hvarifrån vinden utgår, måste, i fall vindens verkan sträcker 



') Se t. ex. Schmids Lehrbuch der Meteorologie s. 471. 



s ) Jag kan i detta hänseende anföra ett slående exempel, ehuru i liten skala. 

 från sjön Arstaviken vid Stockholm. Denna sjö har en mycket inskränkt kom- 

 munikation med Mälaren, hvars vatten är något saltaktigt. Under vintern, 

 då sjön är isbetäckt, finner man derför att vattnets klorhalt mycket tydligt 

 tilltager mot djupet, som utgör 3 — 4 famnar. Men så snart islossningen 

 försiggått, och sedan fortfarande under hela sommaren, är klovhalten full- 

 komligt lika på alla djup. Redan 1 å 2 veckor efter islossningen har vinden 

 hunnit omblanda alla vatteulagren i denna lilla sjö, fast vågrörelsen aldrig 

 «.ler kan blifva stark. Jag har 2 år å rad anmärkt samma förhållande. 



