132 EXMAN, OM HAFSSTRÖMMARNE. 



anens cirkulation, ehuru jag likväl ingalund'a antagit en lika 

 nivå hos vattnet vid eqvatorn och polerna. Men ehuru jag så- 

 lunda visserligen medger att en cirkulation, »uteslutande beroende 

 af förändringar i hafvets temperatur», skulle vara möjlig i fall 

 hafsvattnet ej vore underkastadt andra inflytelser än de af värme 

 och köld, så anser jag derföre ingalunda, att den deraf förorsa- 

 kade cirkulationen skulle till beskaffenhet och styrka bli sådan, 

 som hafvets rörelse i verkligheten är. Tvertom har jag vid den 

 framställning, som jag å sid. 127 lemnat af de orsaker, som jag 

 anser väsendligast föranleda de olika rörelserna i oceanen, ej 

 upptagit afkylningen i de polära regionerna bland de egentliga 

 drifkrafterna för dessa rörelser. 



Hvad beträffar hafsvattnets rörelser i dessa regioner, så 

 torde de nemligen till deras verkliga förlopp ännu vara för 

 ofullständigt observerade, för att kunna anses mogna för teore- 

 tiska förklaringar; dessutom har jag i afdunstningen inom den 

 heta zonen uppvisat en drifkraft för den nedgående kalla ström- 

 men, som vida mera tillfredsställande, än afkylningen under 

 den kalla, förmår att förklara densamma. Hvad åter beträffar 

 rörelsen af det under tropikerna uppvärmda vattnet, så antager 

 denna de facto ett alldeles annat förlopp, än hvad som skulle 

 följa af den nakna teorien om hafvets cirkulation på grund af 

 temperaturförändringar enbart; orsakerna till detta förhållande 

 har jäg i det föregående sökt utreda. 



Dr Carpenter sjelf synes i viss mån ha tvekat, huruvida 

 öfvertrycket vid polerna skulle vara tillräckligt att framkalla en 

 så kraftig bottenström som den, hvilken oceanen verkligen företer; 

 men med ännu mindre sannolikhet skulle denna kunna förklaras af 

 det ifrågavarande öfvertrycket, i fall det reduceras, till dess till- 

 börliga storlek på de grunder jag nyss ofvan angifvit. Den sed- 

 naste expeditionen med Challenger lemnade dock bland annat det 

 intressanta resultat, att de i Atlanten under eqvatorn samman- 

 träffande polära strömmarne uppstiga med sådan styrka, att det 

 derstädes befintliga varma ytlagret minskas till mindre än hälften 

 af den tjocklek, som det besitter i trakten af norra vändkretsen. 



