ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1875, N:0 10. 55 



af läge och fauna måste föras till Phyllograptusskiffern; och af 

 beskrifningen öfver Fågelsångstrakten framgår, att det lag, som 

 af Linnarsson räknas till Dicranograptusskifferns lägsta del, 

 ehuru liggande öfver ortocerkalken, dock ej kan gerna afskiljas 

 från Phyllograptusskiffern, om man fäster tillbörlig uppmärk- 

 samhet vid de faunistiska förhållandena. Denna skiffer kommer 

 sålunda vid Fågelsång att omsluta ortocerkalken både nedtill och 

 upptill; ortocerkalken blir ett mellanlag i densamma. Om för- 

 hållandet är sådant äfven annorstädes i Skåne, vet jag ej; men 

 der jag sett Skånes ortocerkalk, har den haft jemförelsevis ringa 

 synlig mäktighet x ). PhyllograptusskifFerns läge i Skåne, eller 

 åtminstone vid Fågelsång, påminner då om läget af den grå 

 ortocerkalken i Dalarne, hvilken så väl uppåt som nedåt be- 

 gränsar den röda ortocerkalken. Deraf följer icke, att Phyllo- 

 graptusskifFerns bildningstid alldeles sammanfaller med den grå 

 ortocerkalkens; men jag anser högst sannolikt, att Dalarnes 

 ortocerkalk i sin helhet i Skåne motsvaras af Phyllograptusskiffern 

 tillsammans med den der vanliga mörka ortocerkalken. 



Vid uppställandet af lagföljden inom ett mindre område, 

 •der de geologiska bildningarne uppträda likformigt, kan det 

 naturligtvis vara fullt riktigt att upptaga de vexlande kalk- och 

 skifferaflagringarne såsom skiljda led; men vid en jemförelse 

 mellan skiljda områden får ej lemnas ur sigte, att kalk- och 

 skifferbildningar fortgå samtidigt på olika ställen. Då nu de 

 undersilunska skiffrarne hufvudsakligen innesluta graptoliter, under 

 det tidens öfriga fauna företrädesvis inbäddats i kalk, komma 

 kalklag och graptolitskiffrar att bilda tvenne ej blott petrografiskt, 

 utan äfven paleontologiskt skiljda jemulöpande serier af led, 

 mellan hvilkas successiva faunor man, trots olikheten, måste söka 

 finna samtidighet. Detta blir möjligt derigenom, att, om också 

 de båda bildningarne någongång under längre tid fortgå på hvar 



') Wahlenberg berättar (anf. arb. sidd. 63, 64), att kalken mellan Kronevall, 

 Tåstarp, Listarum och Toraarp blifvit genombruten till »många hundra fots 

 djup», utan att man nått dess botten. Om detta förhållande eger jag ingen 

 annan upplysning. 



