6 OTTO PETTERSSON, OM SOLENS STRÅLNING. 
solens zenithdistans samt på luftens och vattenångans absorb- 
tion utan äfven på jordens plats i dess elliptiska bana, så att 
solstralningen om vintern, då jorden befinner sig i sitt perihe- 
lium, är starkare !) än under sommaren, då jorden intager sitt 
längsta afstånd från solen. Värmeeffekten af de solstrålar, som 
falla på ytenheten af jorden, bör alltså angifvas sådan den är 
på någon viss dag af året, emedan den synvinkel, hvarunder 
denna yta skulle synas från solen och följaktligen äfven sol- 
stralarnes- spridning förändrar sig med hvarje dag af året. Der- 
till kommer, att JOHN ERICSSONS experimenter äro anstälda 
med de utmärktaste hjelpmedel nutidens vetenskap eger, så att 
t. ex. absorbtionen af det strålande värmet sker uti lufttomt 
rum ?) och uti en omgifning af blankpoleradt silfver, som hålles 
vid alldeles konstant temperatur under försöket. Den eljest så 
störande korrektionen för kalorimeterns värmeförlust under för- 
söket undviker JOHN ERICSSON genom ett ytterst sinnrikt an- 
vändande af det s. k. Rumfordska konstgreppet, utan att deri- 
genom, sasom eljest, något godtyckligt antagande införes i kalkylen. 
Enligt ERICSSONS bestämning var alltså intensiteten af sol- 
strålningen d. 7:de Mars 1871: 
= 19,256 kal. pa 1 qv. meters yta under I minut. 
Genom att tillämpa lagen om värmesträlningens aftagande 
i förhållande till qvadraten pa afstandet ?) beräknade ERICSSON, 
att den värmemängd, som under hvarje minut af denna dag ut- 
stralades från 1 gvadratmeter af solens yta var 
= 875,570 kalorier. +) 
1) VioLLE har (Ann. d. Chim. et Phys. Serie VIX) kommit till ett motsatt 
resultat. Detta är förnämsta skälet, hvarföre vi uteslutit VioLLrEs tal vid 
uppgörandet af beräkningarne i denna afhandling. VIiorzE har nemligen 
med sina apparater icke lyckats att påvisa en af de kosmiska orsaker (neml. 
jordens solafstånd) till solstrålningens variation, som likväl måste utöfva ett 
inflytande, hvilket J. Erıcsson deremot lyckats både konstatera och uppmäta. 
Detta är i synnerhet en vigtig omständighet, som ensam skulle vara i stånd 
att förklara skilnaden mellan PouILLETS och ERICSSONS resultat. 
3) »While the dispersion of the rays on that day was in the ratio of 45400: 
1». Se: »Radiant heat», Chapt. V. 
Enheterna vid alla beräkningarne i denna uppsats äro meter, kilogram och 
2 
a 
Ne 
temperaturgrader enligt Celsius. 
