ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1881, N:o 1. Il 
NEWTONS lag. !) Man invänder måhända, att NEWTONS lag 
just är härledd från iakttagelsen af den vexelverkan, som upp- 
står emellan lysande och belysta kroppar, emedan frågan om en 
ljuskällas värmeförlust och strålspridning i det fall, att den är 
omgifven af ett obegränsadt tomrum, icke faller inom området 
för mensklig erfarenhet. För att bemöta detta, måste vi fästa 
uppmärksamheten på några af de experiment, hvarigenom man 
hittills bevisat giltigheten af denna lag. 
J. ERICSSON, som börjar sitt stora arbete »radiant heat» 
med att uppvisa oriktigheten af ett bevis, som anföres af MEL- 
LONI och af TYNDALL, har sjelf experimentellt ådagalagt, att 
värmeeffekten af en radierande kropp på en absorberande yta, 
hvars alla punkter (mot MELLONI) befinna sig på afstandet »r» 
från radiatorn, förhåller sig till värmets a 
verkan pa en lika stor yta?), hvars alla 
2 
punkter hafva afstandet R, såsom = 
a a 
Men detta gäller naturligtvis »ceteris > D 
paribus», sa att ytorna mäste ega t. 
ex. samma absorberande förmåga och 
samma temperatur, ty om i följande b 
figur »k» betecknar den radierande kroppen och halfsfärerna 
»a» och »b» hafva samma radie »R» och äro af samma ämne, 
men »a» hålles vid 100° och »b» vid 0”, så blifva värmestrål- 
1) Lika litet som man ifrån den allmänna lagen, att två magnetiska massor 
attrahera eller repellera hvarandra omvändt som qvadraten på afståndet, 
får draga den slutsatsen, att två magneters eller magnetpolers inverkan på 
hvarandra skulle kunna uttryckas lika enkelt. Man vet, att den ena magnet- 
polen åstadkommer en fördelning af magnetismen hos den andra, hvilken 
oupphörligt ändrar sig med afståndet, och gör att uttrycket för denna vexel- 
verkan blir mera inveckladt. 
?) Dermed är satsen naturligtvis strängt bevisad endast för sfäriska skals in- 
verkning på hvarandra, men dervidlag är det likgiltigt, om värmekällan be- 
finner sig i centrum och de absorberande ytorna på något af de sfäriska 
skalen, eller om det — såsom i allmänhet är fallet vid ERICSSONS experi- 
menter — är något ytelement af dessa sfäriska skal, som radierar mot 
medelpunkten. De öfriga experimentella bevisen för denna sats (af LAMBERT, 
MELLONI 0. 8. v.) bevisa fullkomligt lika mycket (eller lika litet) som ERICS- 
SONS, och behöfva ingen särskild diskussion. 
