ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1881, N:ol. 13 
genom att integrera öfver hela det sfäriska skal, som kan om- 
skrifvas kring solen med jordbanans halfva diameter till radie. 
Denna föreställning hvilar egentligen i fysikaliskt hänseende 
på en teori öfver ljuset och värmet, som man numera öfver- 
gifvit såsom oriktig, men som tyckes tidigare hafva försvunnit 
ur vetenskapen än ur vetenskapsmännens föreställningskrets, 
nemligen emissionsteorien. Om ljäset och värmet föreställas 
vara projektiler af någon oändligt fin materia, som utslungas 
radiellt från den lysande kroppen, så är klart, att den förlust 
af lefvande kraft, som solen lider, då den utskickar dessa pro- 
jektiler, är alldeles densamma, antingen solstrålarne genomtränga 
tomrummet eller träffa jordytan och konsumera sin egen rörelse- 
qvantitet vid stöten mot densamma "!), alldeles som den qvan- 
titet af kemisk energi, som förbrukas vid krutets förbränning, 
när en kanon affyras, är oberoende af, huruvida kulan träffar 
skottaflan eller icke. ; 
Men enligt den moderna vetenskapens föreställningssätt sker 
meddelandet af ljus och värme från solen till jorden genom en 
oafbruten följd af vibrationer. Hvarje solstråle är att anse som 
ett fortlöpande band af etervågor, längs hvilket kraft och mot- 
stånd, aktion och reaktion från kedjans ändpunkter kan med- 
dela sig. Denna asigt lägger intet hinder i vägen för den tan- 
ken, att, om eterböljornas lefvande kraft på något ställe dämpas 
eller afledes (absorberas), ny kraft och energi kan tillströmma 
från vågrörelsens källa, och detta fortare och snabbare än dit, 
der intet aflopp eller absorbtion eger rum, och intet behof af 
hastigare tillförsel af lefvande kraft gör sig gällande. Om denna 
tanke vore riktig, lika säkert som den kunde vara det, så skulle 
solen icke förlora lika mycket värme åt tomrummet, der det 
1) Likväl är det ologiskt, äfven enligt denna teori, att anse, att solstrålningen 
åt hvarje håll i rymden förbrukar lika mycket af solens energi utan att 
taga i betraktande den reaktion, som den belysta kroppen kan ställa der- 
emot. Jorden utsänder nemligen i sin ordning dylika projektiler mot sol- 
skifvan, hvilka måste öka den senares förråd af lefvande kraft, och följakt- 
ligen måste man enligt emmissionshypotesen antaga, att solen förlorar mera 
värme åt verldsrymden för öfrigt än åt jorden. 
