14 OTTO PETTERSSON, OM SOLENS STRÅLNING. 
tyckes oss gagnlöst försvinna, som at planeterna, der vi veta 
att det väl behöfves. Ej heller skulle man behöfva att tillskrifva 
solen en temperatur, !) som öfverskrider all vetenskaplig erfa- 
renhet och en värmeutstralning (af 875,500 kalorier i minuten 
pa qvadratmetern), hvilken ingen kemisk eller mekanisk process 
i längden kan underhälla. 
‘ Da man lyckats beräknk, att solens värmeutstralning, ifall 
den berodde pa nagon kemisk förbränningsprocess, ej skulle 
kunna fortgå 1 samma skala som hittills mer än några Artusen- 
den, så vände man sig till mekaniska förklaringsgrunder. Om 
vi alldeles bortse från de teorier, som förklara solvärmet genom 
instörtandet af stora eller små komet- och planetmassor i solen, 
hvilket aldrig inträffat, sa langt mensklig erfarenhet räckt, så 
har man att räkna hit den hypotes, som på grund af Kant- 
Laplace’ska teorien blifvit framstäld först af HELMHOLTZ sedan 
af J. ERICSSON, nemligen att solvärmet underhälies genom solens 
egen sammandragning. Denna hypotes tillåter lyckligtvis be- 
stämda beräkningar. 
En sammandragning af solens massa, hvarigenom dess radie 
förkortas +ralan utvecklar tillräckligt värme för att underhålla 
solens utstrålning 
under 2,289 ar enligt HELMHOLTZ ?) 
2» 24.1,805.a2°50>2 0. J- ZERIESSON.) 
Enligt den sistnämnde författaren måste solens yta hvarje 
ar sjunka in 38 meter mot medelpunkten. Inom 2,000,000 ar 
skulle solens diameter ha förkortats 7, och derigenom skulle 
dess lysande yta hafva förminskats i förhållandet 100:81. 
Det visar sig häraf, att hvarje teori kommer till korta, som 
vill redogöra för orsaken till den enorma värmeutsträlning, som 
solen nu anses ega. De väldigaste källor till mekanisk kraft 
och värme, som fysiken känner, skulle längesedan hafva sinat ut, 
!) Eller en emissionsförmåga. 
2) HELMHOLTZ »Über die Wechselwirkung der Naturkräfte». Beräkningen grun- 
dar sig pa PouvIiLLETS bestämningar. 
3) ERICSSON Radiant heat chapt. VII. 
