ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1881, N:o I. 15 
innan ännu jordens geologiska utvecklingshistoria nått öfver den 
paleozoiska perioden. Och lika litet som den nu herrskande 
teorien förmår redogöra för den termiska jemvigten och uppe- 
hållelsen inom planetsystemet under föregående tider, lika trånga 
gränser uppställer den för framtiden. Enligt J. ERICSSON var 
solstrålningens intensitet !) under tropikerna 
för 2,000,000 år sedan = 45° C. 
för närvarande = 37,33° C. 
efter 2,000,000 ar — 30,20°0. 
Man finner, att antagandet af en likformig utstrålning åt 
hela verldsrymden medför åtskilliga motsägelser både i afseende 
på solens fysiska beskaffenhet, dess temperatur, emissionsförmaga 
2 
0. s. v. och på jordens geologiska utveckling. ?) 
Men vi måste tillse, att vi icke, för att vinna ett speku- 
lativt ändamål, rubba några erkända fysiska förutsättningar. 
1) D. v. s. dess aktinometriska intensitet. 
?) Detta antagande af likformig utstrålning och värmeförlust åt alla håll i 
rymden mot hvilket vi här inlägga en gensaga, ligger, såsom nämdt är, till 
grund för alla de forskares beräkningar, hvilka vi anfört. Tydligast har 
det blifvit uttaladt af J. Ericsson (Radiant heat) och af TYNDALL i hans 
bekanta arbete »Värme betraktadt såsom rörelse»; Han yttrar (se svenska 
uppl. sid. 267): »Tänkom oss en ihålig sfär, i hvars medelpunkt den strå- 
lande verldskroppen befinner sig, och hvars radie är lika med jordens sol- 
afstånd; den del af denna sfärs yta, som vår planet afskär, förhåller sig till 
hela ytan som ; 
1:2,300,000,000 
och i samma förhållande står alltså uppenbarligen äfven jordens lilla andel 
af solens utsträlning till dennas hela belopp». 
Denna oerhörda utstrålning af solvärme åt verldsrymden, hvilket Tyx- 
DALL Pp. s. ställe mycket betecknande benämner »slöseri» tillika med det (af 
RANKINE) först påvisade förhållandet, att verldssystemets »energi» alltjemt 
sträfvar att öfvergå från potentiell till aktuell d. v. s. i sista hand till mo- 
lekularrörelse eller värme, har förmått RANKINE (Phil. Mag. Ser. IV. Vol. 
IV. p. 358) att framställa den bekanta djerfva hypotesen om en koncentra- 
tion af det strålande värmet från eterns yttersta gränsytor i tomrummet, 
hvilka dervid skulle verka såsom ett slags konkava spegelytor. Cuausıı 
vederläggning af denna hypotes (Pogg, Ann. 1864) är bland annat märk- 
värdig derföre, att CLausıus för att kunna upprätthålla den grundsats, 
hvarpå han uppbyggt sin utveckling af 2:dra hufvudsatsen i mek. värme- 
teorien, nödgas antaga, att värmeemissionen från en kropps ytor ej ensamt 
är beroende af ytans beskaffenhet och temperatur utan äfven af det omgif- 
vande mediets fysiska beskaffenhet. Se äfven Q. Icınıus. Pogg. Ann. CXXVII. 
