16 OTTO PETTERSSON, OM SOLENS STRÅLNING. 
Derför vilja vi först undersöka, huru frågan om solens utstrål- 
ning visar sig ifrån den vigtigaste synpunkt, fysiken känner, 
nemligen den mekaniska värmeläran. Mekaniska värmeläran 
lär oss, att kraft och energi icke kan försvinna utan endast 
uppträder i nya former, då den meddelas af ett föremål till ett 
annat. Det värme, som solen utstrålar i verldsrymden, måste 
derför återfinnas såsom lefvande kraft hos eterpartiklarne, hvilka 
fortplanta ljus- och värmevågorna. Mekaniken lär dessutom, 
att en kropp icke kan öfverflytta sin rörelse på en annan, utan 
att den senare förmår reagera mot den förre. Det är ej otänk- 
bart, att den materia, som finnes samlad i jordens och plane- 
ternas massor, erbjuder ett vida större motstånd mot solvärmets 
inverkan än etern i verldsrymden, och att alltså ett tillfälle till 
verkligt arbete !) med konsumtion af värme och lefvande kraft 
först då kan sägas erbjuda sig-åt solen, när dess strålar falla 
på planeternas ytor. 
Det enda, som erbjuder någon svärighet att förklara, är den 
omständigheten, att det är ett och samma medium (etern), som 
fortplantar solvärmet till planeterna och åt verldsrymden. Men 
denna svårighet försvinner, då man besinnar, att de etervibra- 
tioner, som ga ut åt verldsrymden, bilda vågor af annan art, 
nemligen s. k. löpande vågor, än de, som träffa planeternas ytor, 
hvilka utgöra stående vågor. Längs dessa stående vågor har 
man anledning att antaga, att verkan och motstånd desto hellre 
kunna fortplanta sig, som man vet af erfarenheten, att en dylik 
bildning af stående vågor alltid inträffar, der en vågrörelse stöter 
på motstånd. Om vi jemföra solen och de etervågor hon ut- 
sänder med en ångmaskin, hvars piston genom en häfstäng kan 
1) D. v. s. mätbart arbete i detta ords vanliga betydelse. Naturligtvis måste 
vi anse, att arbete förrättas, då eterpartiklar försättas i vibration, men på 
storleken af detta arbete ega vi intet mått, då eterpartiklarnes massa är 
okänd och man ej vet, hvilken reaktion dessa sätta mot solens aktion. Kunde 
man åter bevisa, att det fordrades en värmemängd af 19,286 värmeenheter 
för att sätta eterpartiklarne inom en stympad kon af 1 qvadratmeters topp- 
yta och 17,904,000 kilometers höjd, hvars spets är belägen i solens medel- 
punkt, i vibration, så skulle åsigten om den likformiga utsträlningen i rym- 
den vara bevisad från mek. värmelärans ståndpunkt. 
