30 OTTO PETTERSSON, OM SOLENS STRÅLNING. 
och attraherande vågor, hvilka tendera att gifva åt jorden en 
rotation och en translation åt samma riktning som den, hvilken 
hon redan förut eger. 
Den acceleration, som jorden enligt denna hypotes i hvarje 
ögonblick erhåller i sin egen dagliga och årliga rörelses rigtning, 
skulle med tiden vinna öfverhand, om den icke motvägdes af 
ett motstånd eller friktion. Vi föreställa oss, att detta mot- 
stånd, som hindrar jordens rotation och translation att tilltaga 
i snabbhet, just beror pa eterns friktion. Man har hittils 
haft stor svarighet att förklara, att eterns friktion icke märk- 
bart fördröjer planeternas rörelse, oaktadt man inser, att en 
dylik friktion måste förefinnas. Storleken af eterns motstånd 
mot jordens rörelse känna vi lika litet som storleken af den 
acceleration, som 'värmesträlningen kan meddela jorden, men då 
denna senare beror på, eller tänkes uppkomma, genom eterns 
tryck, så är det icke orimligt att antaga, att dessa verkningar 
äro krafter af samma ordning men motsatt tecken, hvilka kunna 
motväga hvarandra. Vi anse oss deremot icke berättigade att 
framställa någon hypotes om samband mellan strålningen och 
gravitationen, emedan den förra är en vexelverkan mellan krop- 
pars ytor, den senare emellan deras massor. Dessutom anse vi, 
att den attraktion, som kan verkas af strålningen, är en kraft 
af annan ordning än gravitationen. Ej heller hafva vi omnämt 
det märkvärdiga instrument, radiometern, hvarmed för första 
gången möjligheten af en direkt mekanisk verkan hos ljuset 
blifvit påvisad. Radiatorns rörelse tyckes nemligen ej vara en 
direkt vexelverkan mellan ljuset och radiatorns vingar, utan en 
mycket komplicerad vexelverkan mellan de senare, instrumentets 
olashylsa och den deruti inneslutna förtunnade gasens molekylar- 
rörelse. I absolut vacuum roterar radiatorn icke. (Se härom 
de nyaste uppgifterna af FINKENER. Pogg. Ann. OLVIIL 
KUNDT ibid, BERTIN Ann. de Chim et Phys. V Serie, vol. X 
m. fl.) 
