ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1881, N:o 1. 47 
då starkt bemängd med ett sprakande eller knistrande ljud, som 
redan i och för sig, äfven om det icke tillika vore förenadt med 
den egendomliga känselförnimmelsen, genast angifver, att en sådan 
urladdning eger rum. 
De nu skildrade ljudfenomenen uppträda äfven vid en annan 
försöksanordning, som om den också icke har direkt tillämp- 
ning på det nu föreliggande spörsmålet, likväl för fullständig- 
hetens skuld torde böra här omnämnas. Om man på ett afstånd 
af endast omkring !/, centimeter från hvarandra uppställer tvenne 
metaliskifvor, som äro 1 förbindelse med hvar sin af induk- 
tionsapparatens motsatta poler, höres under de förut beskrifna 
förhållandena ingen ton, och detsamma gäller naturligtvis äfven 
för längre afstand. Men inskjutes mellan de båda skifvorna en 
tunn hinna af kautschuk eller ännu bättre af guttapercha (s. k. 
outtaperchapapper) utspänd öfver en träram, frambryter tonen 
ofta med förvånande styrka, äfven om afstandet är vida större, 
30 centim. eller rinera, och hinnan befinner sig midt emellan 
skifvorna. Vid närmare efterforskning finner man då lätt, att 
tonens uppträdande eller uteblifvande 1 detta fall bestämmes 
däraf, huruvida hinnan är elektrisk eller ej, ty, om tonen ute- 
blifver, kan den ögonblickligen framkallas helt enkelt genom att 
gnida hinnan med handen, en atgärd, hvarigenom isynnerhet 
guttaperchan blir starkt elektrisk och länge bibehåller sin fria 
elektricitet. Under de nämnda förhållandena kan tonen äfven 
höras, om endast en skifva begagnas samt den elektriserade 
hinnan uppställes på ett afstand af några centimeter från henne, 
och likaledes äfven om experimentatorn sätter sig sjelf i ledande 
förbindelse med induktionsspiralens ena pol samt närmar hinnan 
till sitt öra. Åfven detta försök kan lätt erhålla en mängd 
olika former, för hvilka här icke torde behöfva redogöras, och 
äfven här måste förklaringen tydligen grunda sig på lagarna för 
elektricitetsverkan genom influens. 
Med afseende på frågan om muskeltonen och den roll, de 
ofvan skildrade företeelserna kunna spela såsom möjliga felkällor 
vid undersökningar öfver densamma, skulle man väl vara be- 
