ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1881, N:o 33 
någon föreställning om den strömstyrka, som blifvit använd. 
Med afseende åter på den senare frågan skulle man, såsom redan 
förut blifvit nämndt, pa grund af BERNSTEIN’s samt KRONECKER's 
och STIRLING’s uppgifter kunna anse sig hafva skäl till den 
slutsats, att muskelns förmaga att försättas i tonvibrationer är 
nästan obegränsad. 
Den erfarenhet, som vunnits vid de förut skildrade försöken, 
innebar en uppmaning att försöka använda sa svaga strömmar 
som möjligt, och jag begagnade därför induktionsapparaten i de 
flesta fall utan någon jernkärne samt började i allmänhet för- 
söken med det längsta rullafstånd, vid hvilket öfverhufvud någon 
kontraktionsverkan i musklerna inträdde. Jag öfverraskades 
därvid att finna, att så snart retningen uppnått den styrka, att 
en verklig, jemn tetanus i musklerna däraf framkallades, hördes 
ock muskeltonen med den största tydlighet, för så vidt öfver 
hufvud någon ton kunde med den befintliga vibrationshastigheten 
erhållas. Ökades nu retningens styrka, blef tonen icke starkare, 
utan tvärtom svagare, ja den försvann vanligen helt och hållet 
vid en viss större (ehuru ingalunda synnerligen betydlig) inten- 
sitet hos induktionsströmmarna, och i dess ställe hördes endast 
ett mer eller mindre starkt, vanligt muskelljud. 
I sådana fall, där den använda vibrationshastigheten var 
någorlunda stor (330—880 vibrationer i sek.), var den ton, som 
under de nämnda förhållandena vid svag retning hördes, nästan 
alltid tydligen en oktav lägre än den ton, som angafs af inter- 
ruptorn. Ofta kunde då, vid ytterligare stegring af strömstyrkan, 
och ifall vibrationshastigheten ej var för stor, tonen ånyo fram- 
kallas, men nu af samma höjd som interruptorns. Minskades 
därefter äter strömstyrkan till ungefär den grad, den innehade 
vid försökets början, framträdde åter med samma tydlighet som 
förut den lägre oktaven. 
Det nu skildrade förhållandet — den lägre oktavens upp- 
trädande med jemförelsevis stor intensitet vid nästan minimal 
retning, tonens försvinnande vid något starkare och återkomst i 
samma oktav som retningskällans vid ännu starkare retning — 
