x 
ÖFVERSIGT AF K.-VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1881, N:06. 5 
Denna formel kan mycket sällan användas för definita in- 
tegralers bestämmande, emedan ej synnerligen många funktioners 
högre derivator äro kända under enkel form eller kunna fram- 
ställas under sådan. 
2. Såsom en tillämpning af (2) vill jag härleda en formel, 
som LEGENDRE gifvit, !) nemligen: 
a—1 1 Va 29 (ET 
I, de = (3) ST (3). 
v=0 
Jag utgår då från integralen 
frn +1)—-2(]= Mons (9). 
som finnes hos B. D. H.?) och i hvilken m antages vara ett 
helt tal och p ett positivt egentligt bråk. Införes + 1 stället 
mt Pp 
= de = M. omer, 
Gar 
0 
för x, sa erhålles 
på hvilken förut nämda metod skall användas. Här är nu 
> =0, R=o, R’=1 samt | 
(n) (— 1)” ztPI(n+1) 
Jo 2) = (0 ik v) = 37" (0+ 2) tt ? 
(n—1) (EE Eee E (en 
Bf (qR) = HEN, Ey °lg,R) = 
23% (—1)”7 oe) 
FEN gn—r 5 
Vidare är 
(n—v —1) 
ler (9,R)} = 
_ei nv —1 FT) 
Gr 
Dio TE = ae fin (m +p—u+]), 
u (m+p—n+u), 
1) B. 2. H. Tables, Tab. 4, n:o 1. 
DEAN. Sto Dab297.n:0 IE 
