14 ROB. THALEN, SPEKTRALUNDERSÖKNINGAR. 
Förfaringssättet vid uppmätningen af vaglängderna har varit 
detsamma, som jag vid flere föregående tillfällen begagnat. Elek- 
troderna från den stora Ruhmkorffska induktionsapparaten, hvil- 
ken var kombinerad med två Leydnerflaskor, fuktades med lös- 
ning af Scandium-klorid, och inregistrering i solspektrum skedde 
under begagnande af sex flintglasprismor, dervid hvart och ett 
egde en brytande vinkel af 60°. 
Scandium-spektret är med afseende pa de flesta liniernas 
egendomliga gruppering ganska karakteristiskt och i följd häraf 
särdeles lätt att igenkänna. Nagra starka linier äro att finna 
hufvudsakligast i orange och i indigo-fältet, hvaremot i gult, grönt 
och blått förefinnas en mängd hårfina, men icke desto mindre 
starkt glänsande linier, hos hvilka ljusstyrkan på flera ställen 
aftager åt endera sidan inom hvarje särskild grupp. 
På gränsen mellan orange och gult varseblir man, ehuru 
för den ringa ljusstyrkans skull icke utan stor svårighet, några 
breda och åt rödt till schatterade band, hvilka sannolikt tillhöra 
den i fråga varande metallens oxid. Likaså äro några starka 
schatteringar att finna i orange, så att efter all sannolikhet oxid- 
band äfven. derstädes förekomma, men inbäddade bland starka 
metall-linier. För att närmare kunna angifva läget och utseen- 
det hos dessa band, måste vi hänvisa till den bifogade taflan. 
Linien 4374 har förorsakat mig synnerligt besvär. Dess 
läge öfverensstämmer nemligen så nära med läget hos en stark 
yttrium-linie, att jag haft största möda i verlden för att få af- 
ojordt, huruvida dessa båda linier 1 verkligheten sammanfalla 
eller icke. Genom direkt jemförelse har jag trott mig finna 
scandium-linien vara den mera brytbara af de båda nu nämnda 
linierna, men skilnaden i våglängd, ifall det verkligen finnes 
någon, är så obetydlig, att mätningar, anstälda på det vanliga 
sättet, icke gerna kunna med någon fullständig säkerhet afgöra 
fragan. 
