ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR 1881, N:o 10. 19 
ganska vexlande äfven hos en och samma granitart, men 1 all- 
mänhet mycket ringa; kalkspatindividernas grad af utbildning 
ater synes stå i ett visst förhållande till bergartens kornighet, 
enär de grofkornigare graniterna, der de voro kalkhaltiga, i re- 
geln visade lifligare kolsyreutveckling vid behandling med salt- 
syra, än de medelgrofva eller småkorniga. Vidare synes af de 
anställda försöken framga, att det egentligen är i de mest typiskt 
utbildade granitarterna, som kalkhalt förefinnes; i gneisgraniter 
med utpräglad murbruksstruktur är den, så vidt jag hittills 
funnit, mindre allmän. 
År nu kalkspat en ingalunda sällsynt accessorisk inbland- 
ning i våra graniter, så framställer sig sjelfmant den frågan, 
huru uppträder kalkspaten, huru förhåller den sig till graniternas 
väsentliga beståndsdelar? Enär svar på denna fråga naturligtvis 
endast kan erhållas med hjelp af mikroskopet, förfärdigade jag 
ett antal preparat af olika granitstuffer, om hvilka jag förut 
genom behandling med saltsyra visste, att de voro kalcithaltiga. 
Endast en del af dessa preparat befunnos emellertid vid mikro- 
skopisk undersökning innehålla kalkspat i någorlunda märkbar 
mängd; i en del kunde blott ytterst ringa spår af det sökta 
mineralet upptäckas, och i andra slutligen saknades det full- 
ständigt. Detta kan dock ingalunda förvåna, då, såsom nämndt, 
kalkhalten icke blott är mycket ringa, utan äfven mycket ojemnt 
fördelad i bergarten, och man ej har någon utväg att på förhand 
förvissa sig om att preparatsnittet träffar ett kalkspatsparti. 
Snittet kan ej läggas annat än helt och hållet slumpvis, och det 
blir derför alltid i viss grad en lyckträff om man i preparatet 
erhåller någon kalkspat. Ju kalkrikare graniten är, desto större 
utsigt har man naturligtvis att lyckas, och i 12 st. preparat af 
graniten från Guömala, den kalkrikaste jag hittills anträffat !), 
') Den ovanligt stora kalkspathalten hos denna granit torde vara orsaken till, 
att den såsom byggnadssten och gatsten lärer visa sig mindre hållbar än 
granit i allmänhet. Så vidt mig är bekant har man ännu ej lyckats utröna 
hvarför den finska rapakivin delvis så lätt sönderfaller. Möjligen skulle 
denna bergartens egenskap kunna bero på en ovanligt hög kalkhalt. 
