96 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, l 871. 



med små, mörka, aflångt utdragna korn; derefter följde en grön- 

 grå hvarfvig kalk, i skiktytorna tätt belagd med små bitumi- 

 nösa kalkspatskristaller; småningom blef kalken hårdare, ehuru 

 ännu gröngrå och lerhaltig; slutligen hade den på ungefär 2^ fots 

 afstånd från kontakten återtagit sin typiska gestalt. Efter dessa 

 lag följer cystidekalk och sist cementkalk med Trinucleusskiffer. 

 Denna senare visar sig tydligast i en liten bäck, som nedström- 

 mar från höjden. Profilen 1 skär dessa lager och är vidare dra- 

 gen öfver Sjurberg och Rättvik till Lerdalsberget. Naturligtvis 

 tillåter kalkens uppträdande vid Rättvik mer än en tolkning. 

 Wikarbylagen fortsätta åt nordost till den omkring ^ mil der- 

 ifrån belägna Trollskuran. Denna är en smal dalkjusa, nedtill 

 blott af några fots bredd, men med en längd af inemot 1000 

 steg. Den omgifves på ömse sidor af branta bergväggar. Norra 

 väggen består af grofkornig vittrad granit af samma slag som 

 Wikarbygraniten, den södra af ortocerkalk, stupande åt söder och 

 SW. Dalgången torde hafva uppstått på det sätt, att de mot 

 graniten stödda kalkhvarfvens öfre del slagit sig ut från den- 

 samma, hvarefter lös jord nedförts i den sålunda uppkomna rem- 

 nan, tills en smal dalbotten bildats. En företeelse, som kanske 

 förtjenar nämnas, är ett nära klyftans östra ingång befintligt hål 

 i granitväggen. Dess öppning har oval form, är omkring 1A fot 

 lång och | fot bredd. Urhålkningen ingår nästan vågrätt i berget 

 och delar sig inåt i två grenar, hvilka, dä jag besökte platsen, 

 voro fyllda med småsten, men sägas vara ganska djupa. Hålans 

 väggar äro släta, utan framstående partier. 



Från den större granitmassan ofvanför Wikarbyn utgår ät 

 sydvest en smal arm, mot hvilken ortocerkalk fortfarande hvilar. 

 Serdeles vackra framstå dess lag vid Liasel-Oja, der de falla 

 30° SSW. Kontakten med graniten ligger på ett ställe under 

 landsvägen, och i närheten deraf tror jag mig hafva funnit min- ■ 

 dre sandstensstycken omslutna af granit. Den smala granitryg- 

 gen stryker ända ned till Siljan och fortsätter på en liten holme* 

 i sjön, kallad Storön, der äfven kalk sluter sig till densamma. I 

 vecket mellan granitens hufvud massa och denna rygg träffas ytter- 



