498 ÖFVEK.SIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 18 70. 



väpnad med tvenne klor, en större och en mindre. Samma 

 fotpars taggväpning undertill (hos typiska exemplar) 1, 3, 2, 

 — 1, 3, 3, — 1, 3, 3, 1. Hjelpläppens tänder konstant 4. 



Till denna grupp, hvilken väsentligen skiljer sig från föregå- 

 ende genom förekomsten af tvenne klor på släpfötternas yttersta 

 tarsalled, räknar jag följande — ■ några dock med en viss tvekan — af 

 L. Koch såsom specifikt skilda beskrifna former: L. agilis, L. den- 

 tatus, L. velox, L. bucculentus, L. melanocephalus, L. venator, L. 

 minimus, L. immutabilis, L. maeilentus. 



Den, som blott ytligt genomgår de beskrifningar, L. Koch i 

 anf. arbete gifvit af dessa nu uppräknade »arter«, skall helt säkert 

 falla i tvifvel om deras arträttighet. En gång förtrogen med de 

 många förändringarne hos Lithobierna och med de vidt skilda gränser, 

 inom hvilka dessa förändringar falla, skall man snart finna sina 

 tvifvel i mer eller mindre mån grundade. Eörgäfves har jag i L. 

 Kochs beskrifningar sökt utleta en enda karakter, som efter nog- 

 grann pröfning visat sig vara konstant och följaktligen äga specifikt 

 värde. Ej en gång Melnert, hvilken underkastat Danmarks Litho- 

 bier en så grundlig granskning, har för de former han beskrifvit 

 förmått ange tillfredsställande kännemärken — man jemföre t. ex. 

 hans beskrifningar af L. agilis och L. bucculentus — . Denna om- 

 ständighet, beroende naturligen på mer eller mindre genomgripande 

 variationer i just de yttre kroppspartier, som äro de enda, hvarpå 

 en artåtskilnad — så länge vi ännu sväfva i okunnighet om de inre 

 delarnes specifika betydelse — kan och måste byggas, tyckes mig 

 gifva vid handen, att inom denna liksom inom föregående grupp 

 ett arternas sammanslående är nödvändigt, för att icke gå våld pä 

 naturen genom att från hvarandra söndra och som särskilta arter 

 uppställa sådana former, som, om ock till antalet förherskande, 

 kunna visas vara med hyarandra förbundna genom intermediära for- 

 mer. Undersökningar af det rikhaltiga material af Lithobier, som 

 jag insamlat, hafva visat sig berättiga ett sådant sammanslående. 



Gruppen har ansetts lämpligast böra benämnas efter L. buccu- 

 lentus, icke derför att denna »art» är den, som först af samtliga 

 hithörande blifvit beskrifven, utan emedan den form, som vanligast 

 anträffas icke blott hos oss, utan äfven i Danmark, är just denna, 

 af L. Koch sä benämda. Fullt utvecklade äro tydligen de former, 

 som nämde författare beskrifvit under namn af L. agilis, dentatus, 

 velox, bucculentus, melanocephalus och venator. Deremot synas mig 

 L. minimus, immutabilis och maeilentus representera vissa tidigare 

 stadier; — antennernas ringa ledantal, taggväpningen på 15:de fot- 

 paret äfvensom ocellerna, som äro få och ännu icke ordnade i rader, 

 antyda detta. 



Antaget sålunda, att de tre senast nämda Kochska »arterna» 

 representera endast yngre stadier af den typiska L bucculentus, 

 finnes af ofvanstående grupp i Tyskland, och likaså i Danmark och 

 Sverige, endast en art i högre och vidsträcktare mening, nämligen 



