A. STUXBERG, BIDRAG TILL SKANDINAVIENS MYRIOPODOLOGI. 499 



Sp. 2. Lithobius bucculentus (L. Koch 1862) Mihi. 



Syn.: 1847. Lithobius dentatus C. Koch, Svst. der Myriapoden, 



pag. 148. 



1847. » agilis C. Koch, Ibidem pag. 149. 



1862. » » L. Koch, Myriapodengattung Li- 



thobius, pag. 52. 



1862. » dentatus L. Koch, Ibidem pag. 54. 



1862. » velox L. Koch, Ibidem pag. 56. 



1862. » buccidentus L. Koch, Ibidem pag. 57. 



1862. » melanocephalus L. Koch, Ibidem pag. 58. 



1862. » venator L. Koch, Ibidem pag. 59. 

 [1862. » minimus L. Koch, Ibidem pag. 61. 



?<1862^ » immutabilis L." Koch, Ibidem pag. 62. 



(1862. » macilentus L. Koch, Ibidem pag. 63. 



1863. » dentatus C. Koch, Die Myriapoden, Bd I 



pag. 117; tab. 53 fig. 106. 

 1863. » melanocephalus C. Koch, Ibidem Bd I pag. 



130; tab. 58 fig. 120. 

 1863. » agilis C. Koch, Ibidem Bd I pag. 132; 



tab. 59 fig. 122. 

 1866. » dentatus Palmberg, loc. cit. pag. 18. 



1869. » agilis Meinert, Nat. Tidsskr., 3 11. 5 



B. pag. 261. 

 1869. » buccidentus Meinert, Ibidem pag. 261. 



1869. » intrepidus Meinert, Ibidem pag. 262. 



1869. » melanocephalus v. Porath, Öfvers. K. Vet.- 



Akadtns Fhandl., årg. 26 pag. 638. 

 1869. » % venator v. Porath, Ibidem pag. 638. 



1869. » macilentus v. Porath, Ibidem pag. 639. 



[Synonyma omnia ad partem.] 



Det må vara nog att för denna art med alla sina förändringar 

 här ange endast de karakterer, som utmärka den mest typiska 

 formen : 



Antennernas leder från omkring 29 till högst 50. 



Oceller på hvardera sidan 8 — 16, stälda i 3 eller 4 nästan 

 raka rader (5, 4, 4, 2—4, 4, 3, 1—4, 4, 2—4, 3, 2—3, 3, 2—3, 3, 3, 2 

 etc. framom en större sidoocell). 



Hjelpläpp städse 4-tandad. 



Första fotparets taggar 0, 1, 1 — 3, 3, 1. 



Femtonde fotparets" taggar 1, 2, 1, 0—1, 3, 1, 0—1, 3, 2, 0— 

 1, 3, 3, 0—1, 3, 3, 1—1, 3, 3, 2 (sista talet sällan). 



Höftledshålor 5, 6, 6, 5—3, 4, 4, 3—3, 2, 2, 2 (sällan), alltid 

 runda. 



Längd ända till 15, vanligtvis 12 m.m. 



Färgen är, alltefter djurets uppehållsort, mycket vexlande, van- 

 ligen dunkelt grå — brungul; hufvud mörkare. Oftast saknas, men 

 understundom förefinnes på ryggen ett mörkt längsband. 



