542 ÖFVERSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 187 1 



förlikna med vanliga maschiner, hvilka förvandla en- rörelseform 

 i en annan. 



De många försök, som blifvit anställda för utrönande af 

 elektricitetens hastighet i metalltrådar, hafva icke lemnat några 

 öfverensstämmande resultat; och detta af lätt begripliga skäl. 

 Wheatstone och Faraday hafva visat, hvilken vigtig rol led- 

 ningstrådens laddning härvid spelar. Till följe af denna om- 

 ständighet kan en efterföljande punkt på ledningstråden vid 

 strömmens början icke erhålla någon elektricitet, förr än de 

 föregående delarne af ledningstråden blifvit mättade. Elektrici- 

 tetens hastighet i en ledningstråd, som med en isolerande be- 

 täckning blifvit nedlagd i hafvet, måste derföre visa sig relativt 

 ringa; emedan tråden på den ena och hafsvattnet på den andra 

 sidan om det isolerande lagret bilda beläggningar till en kon- 

 densationsapparat, som kan binda en stor mängd elektricitet. 

 Kondensationsförmågan hos en i luften isolerad tråd, är mindre 

 än hos en hafskabel, men i hög grad beroende af yttre förhål- 

 landen såsom luftens fuktighet, upphängningssättet m. m. För- 

 söken gifva ock den minsta hastigheten i ledningstrådar, som varit 

 nedsänkta i vatten. Ofver elektricitetens absoluta fortplantnings- 

 hastighet hafva derföre inga bestämda tal kunnat angifvas; 

 alla försöken öfverensstämma dock deruti, att densamma är 

 utomordentligt stor. En omständighet, hvaruti de anställda för- 

 söken äro ense, är den, att fortplantningshastigheten är obero- 

 ende af strömstyrkan. Försöken häröfver, som blifvit anställda 

 med samma ledningstråd och under för öfrigt lika förhållanden, 

 böra lemna resultat, som äro tillförlitliga. Vi skola derföre 

 antaga och i det följande använda detta resultat såsom af er- 

 farenheten bekräftadt. Då en ström växer i styrka, är det så- 

 ledes icke dess hastighet som ökas, utan mängden af i rörelse 

 försatta molekuler. 



Vi skola i det följande använda en sats, hvilken, så vidt 

 oss är bekant, förut icke blifvit såsom princip uppställd för 

 naturfenomenens förklaring; men som icke desto mindre synes 

 oss äga en axiomatisk sanning. Denna princip är, att allt 



