550 ÖFVEKSIGT AF K. VETENSK.-AKAD. FÖRHANDLINGAR, 1871. 



Emedan m aflägsnar sig från m, om den sednare betraktas 

 såsom stillastående, så liai* man för momentet 2. o 



+ ^[l + ^(+Ä.cos ö ) + ^(^[l-cos^])} 



För momentet 3:o får man, emedan m närmar sig till det rum, 

 som intages af m 



-% [l + <P (- h ■ cos ö ) + V (7 C 1 - cos2 »])]■ 

 Slutligen erliålles för momentet 4: o 



mm 

 + "V 



Om nu summan af de två sednare subtraheras från summan 

 af de två förra, så erliålles slutligen 



+ 7 ^[ Cf ( + j l , C os6) + cf(— A.cosfl) + 2i//l£[l — cos 2 #])l. . . (3). 



Detta är det tlieoretiska uttrycket för tvänne strömelements 

 inverkan på hvarandra, då cle röra sig i parallela banor åt 

 samma håll. 



Om man i formeln (3) gör cos e lika med noll, det vill 

 säga, 0111 förbindningslinien mellan de båda strömelementen 

 är vinkelrät mot ledningsbanorna, så blir, såsom ofvanföre vi- 

 sades, funktions cp värde lika med noll. Man har således för 

 detta fall: _,„' n,2\ 



+ ^'^{v) W* 



Men värdet af funktionen ip är enligt det ofvanstående all- 

 tid positiv. Här af följer, att strömelementen i detta läge 

 attrahera hvarandra, hvilket äfven af erfarenheten bekräftas. 



För att nu bestämma funktionsformerna cp och xp måste 

 vi jemnföra det tlieoretiska resultatet med erfarenheten. 



Såsom allmänt bekant är, har Ampere på experimentet 

 väg bestämt den vexelverkan, som tvänne strömelement utöfva 

 på hvarandra, och W. Weber, har genom ytterst noggranna 

 försök bevisat riktigheten af Amperes resultat. För det fall 

 att banelementen äro parallela, r deras afstånd och d vinkeln, 

 som ett af banelementen gör med förbindningslinien emellan 

 dem, blir Amperes formel 



+ \ (1 — § cos 2 6) ds ds' (5); 



